Джо Ан Елджърмисън
Момичето от сънищата

Превод от английски: [Неизвестен], —

chitanka.info

Първа глава

— Мили Боже! Я погледни навън!

Хектор Джаксън дръпна мръсните карирани пердета от опушените прозорци в кафенето на Гилда.

— Това трябва да е най-дългата кола, която някога съм виждал!

Развеселен от възхищението в гласа на чичо си, Джимбо Джаксън погледна натам, накъдето сочеше вилицата му. Когато днес Хектор и Джимбо влязоха заедно, всички в кафенето зашушукаха учудено. Сега шумът се увеличи десетократно и стана по-силен и от бръмченето на мухи около сладък пъпеш.

— Дали пък Боби-Джон не е сменил стария си камион за нещо по-екстравагантно? — извика Джимбо, като се преструваше, че не знае кой е в лимузината.

Усмивката му стана още по-широка, когато чу стърженето на столове по пода. Клюката от „Какво правят тия двамата заедно?“ премина в „Кой ли е в онази лимузина?“ Без да се срамуват от любопитството си, нито от липсата на възпитание, всички се блъскаха за място до прозореца. Джимбо се престори, че кашля, за да прикрие доволния си смях.

Сестра му щеше да остане адски доволна, като й кажеше какво оживление бе предизвикала.

— Не, не може да е на Боби-Джон — отвърна Хектор, като изтри със салфетката си наслоилите се с месеци пушек и мазнина по стъклото. — Никой в Грейсвил не може да си позволи такова нещо. Може би старият Карсън можеше, когато фабриката работеше с пълна пара, но откакто хвърли топа и Джъстин я пое, няма такъв. Ще да е някой градски мошеник, дошъл на търга да купи фабриката.

— Само през трупа на Лий Карсън — дочу Джимбо мърморенето на Гилда.

Любопитните се заблъскаха да платят сметките си и да излязат навън, когато лимузината бавно зави около градския площад и изчезна от погледите им. Звънчето, окачено на предната врата не спираше да дрънчи, докато клиентите се изнизваха един по един от кафенето.

Джимбо лапна последното парче пържени яйца с овесени ядки и подхвърли:

— Не мога да разбера защо иска да купи фабриката.

— Кръвта вода не става — промърмори Хектор и погледна многозначително племенника си. Лукава усмивка смени обичайното му кисело изражение. Опрял длани на масата, той повдигна несъразмерното си тяло. — Лий Карсън може да е копеле, но струва ми се мечтае за фабриката, откакто се е родил. По-скоро ще дойде куков ден, отколкото Лий да позволи на някой непознат да я купи. Тогава и ти ще си върнеш майчиното имение.

Джимбо посочи към прозореца:

— Бих казал, че този ден е по-близо, отколкото си мислиш, Хектор. Всъщност, обзалагам се, че е толкова далеч, колкото онази лимузина — ей там зад ъгъла.

— Какво, по дяволите, искаш да кажеш, момче?

Джимбо небрежно вдигна рамене и отвърна:

— Имам чувството, че дамата в онази кола ще предизвика повече вълнения в този град, отколкото парадът от миналия Четвърти юли, когато перуката на кмета падна върху тромбона на Тейлър. Тя ще разтърси града из основи.

— Откъде, по дяволите, знаеш това? Да не намекваш, че Каролайн е в онази лимузина?

Той пак дръпна пердетата, но успя да види само гърбовете на излезлите от кафенето. Като се обърна, размаха пожълтелия си от тютюна пръст пред лицето на Джимбо и изсъска:

— Дори и да е тя, какво от това! Каролайн се омъжи за богаташ, но помни ми думата, момче, тя няма да получи имението. Не забравяй — пилците се броят наесен!

Джимбо наклони назад стола, изпъна се, кръстоса ръце на гърдите си и се замисли над думите на Хектор. Бе чакал дълго, докато чичо му получи онова, което му се полага. Това беше единствената причина, която го бе накарала да седне на една маса с него. Но той толкова вярваше в Каролайн, че с насмешка заброи:

— Едно пиле… Две пилета… Три пилета…

Том Смит натисна някакво копче на таблото на линкълна и стъклото между шофьора и двете дами, седнали на плюшената седалка отзад, се спусна.

— Не мога да намеря подходящо място, госпожо Ноубъл. Да паркирам ли ей там?

— Чудесно, Том — съгласи се Каролайн.

Имаше съвсем лек южняшки акцент.

— Ще трябва да пуснеш монети в повече броячи.

— Да, госпожо.

Каролайн Джаксън Ноубъл пое дълбоко въздух за кураж, когато шофьорът й спря колата и започна да връща назад, заемайки няколко места за паркиране. Това трябваше да е моментът на триумфалното й завръщане, но гърлото й бе все още свито, когато се опита да преодолее страха. Къде се бе дянало самочувствието й? Защо стомахът й се бунтуваше, сякаш милиони рибки подскачаха вътре? Не така си бе представяла своето триумфално завръщане у дома.

Притесняваше се повече дори отколкото през първия учебен ден. Стисна силно очи, когато си спомни как учителката гледаше презрително гумените й обувки. После я изпрати вкъщи за „неподходящо облекло“.

С усилие прогони неприятния спомен и отвори очи. Никой в Грейсвил не можеше да критикува облеклото й днес! Стисна в юмрука си сините кожени ръкавици и гордо вдигна глава.

Каролайн почувства нужда от приятелска усмивка и се обърна към личната си секретарка — Реджайна Паркър, която наблюдаваше старинната сграда на съда, сякаш беше праисторически динозавър.

— За какво мислиш?

— Мисля, че този град се нуждае от промяна на фасадата, повече отколкото аз — отвърна Реджайна сухо. Докосна отпусната си кожа и приглади посивелите си къдрици. Наведе се, погледна през прозореца на Каролайн и добави: — Онази веранда няма да издържи, ако още някой излезе да ни зяпа.

Каролайн се опита да се усмихне, но лицето й остана напрегнато. Местните хора наричаха кафенето на Гилда с всякакви имена — от „мръсния ресторант“ до „кафе-салона“, но по някакви непонятни причини тя се почувства морално задължена да защити това мизерно заведение.

— Гилда прави най-вкусните бисквити и сосове, които някога си опитвала.

— Сосове?! А сервира ли овесени ядки?

— На всяко ядене, независимо дали го харесваш или не. Предстои ти да опиташ истинска южняшка кухня. Не съм вкусвала сносна салата от глухарчета, откакто напуснах Грейсвил.

— Сос, овесени ядки, салата? — засмя се Реджайна, като стисна ръката на Каролайн. Гласът й бе плътен и мек като сироп от праскова, а акцентът — типично южняшки. — Скъпо дете, тържествено се отказах от салатите, овесените ядки и сосовете още преди двайсет години, когато се преместих от Палмира, щата Тенеси, в Атланта, Джорджия. Твоят обичан покоен съпруг може да те е убедил да се върнеш в Грейсвил и да купиш фабриката и имението на майка ти, но аз имам една молба — да тръгнем обратно към цивилизацията преди обяд.

— Търгът едва ли ще продължи дълго. Съмнявам се, че някой друг ще участва.

Каролайн спря за момент и пусна воалетката над лицето си. Единственият човек в града, който би имал интерес да купи фабриката, бе Лий Карсън.

В паметта й изплува образът на високото слабо момче и тя се усмихна, когато си спомни вечно окъселите му джинси. Сега трябва да е доста над метър и осемдесет, помисли си тя.

Обхвана я непреодолима носталгия при мисълта за единствения й истински приятел. Това, което ги свързваше, бяха бедността, чувството, че са пренебрегнати от всички, и срамът. Лий й беше помогнал да се справи с всички опустошителни кризи, в които бе изпадала. Два пъти й бе предлагал женитба, като изход от проблемите вкъщи. Но, въпреки че го обичаше, тя не бе влюбена в него — той просто й бе приятел. Брак без любов и в такава ранна възраст само щеше да усложни проблемите им.

Мисълта за Лий я накара да си спомни защо всъщност бе избягала от Грейсвил и от своя дом. Всеки път, когато усещаше, че я заплашва депресия с пределно усилие на волята потискаше всички спомени — и лоши, и добри. Бе свикнала да го прави още през първите месеци, след като напусна родния си град. Иначе щеше да полудее.

„Мисли само за настоящето и бъдещето — тихичко си повтаряше тя. — Забрави Лий Карсън!“ Според думите на Джимбо, Лий бе забогатял от земеделие. Ако тогава се бе увесила на врата му като воденичен камък, той нямаше да постигне нищо. Не се отклонявай от най-важния въпрос! Днес — фабриката. Утре — „Шептящите дъбове“. А след това — имението „Джаксън“.

Решителност просветна в очите й, докато слагаше ръкавиците си. Но се страхуваше да каже на Реджайна за внезапното си решение да остане в Грейсвил. По-скоро би изяла двойна порция от специалитетите на Гилда, отколкото да приеме факта, че Каролайн възнамерява да заживее в Грейсвил.

— По обяд ще бъдеш вече извън града. Казах на Том да те закара направо в Атланта след търга.

— Да ни закара — поправи я Реджайна, като взе куфарчето си и се приготви да слезе от колата. — Няма причина да оставаш тук. Ще минат седмици, дори месеци, докато фабриката бъде ремонтирана. Дотогава ще сме събрали първокласен персонал да поеме ръководството й. Връщаш се с мен в Атланта.

Очите на Каролайн се замъглиха. Тя разтърси глава. Онова, което я задържаше в Атланта, вече не съществуваше. „О, скъпи Карл!“, промълви Каролайн. Как искаше сега да е тук, до нея. Тя страдаше дълбоко през шестте месеца, докато той бе в болница и състоянието му се влошаваше пред очите й. След безброй дълги разговори той я убеди да се върне в Грейсвил.

— Няма да дойда с теб в Атланта. Там никой не ме чака.

— Никой? Ами магазинът на Карл?

Каролайн примигна, за да спре сълзите и сложи ръка върху китката на Реджайна:

— Карл искаше ти да поемеш административните задължения, Реджайна.

— Глупости! Той искаше и двете да го направим. Бягаш от Атланта, заради мръсните лъжи, които роднините му разпространяват из града. Единствено алчността им ги кара да се опитват да променят завещанието му. Проклети хищници!

— Не се ядосвай, Реджайна. — Каролайн погледна през прозореца тълпата на верандата. Беше се научила да не обръща внимание на обидите, много преди да напусне Грейсвил. — Ако клюките бяха смъртоносни, отдавна да съм умряла. Все ми е едно какво говорят роднините на Карл, след като знам истината.

— И аз знам някои неща. Например, защо Карл реши да се ожени за теб. Той не искаше тези лешояди да получат и цент от парите му.

— Бях длъжница на Карл. Без неговата помощ и двете знаем коя щях да съм днес — през деня една обикновена служителка в дизайнерския отдел на магазина „Ноубъл“, вечерта — сервитьорка, а през уикендите — шивачка.

Усмихна се, като си спомни колко бе притеснена, когато Карл откри дързостта й да носи дрехи, моделирани и ушити от самата нея. И с тези дрехи тя ходеше на работа в бутика му!

— Карл можеше да ме уволни, вместо да ме покровителства.

— Да изгони жената, която беше глътка чист въздух в магазина, вонящ на нафталин?

— Преувеличаваш! — запротестира Каролайн. — Карл имаше договори с няколко от най-известните модни къщи в Европа.

— Които от години нямаха нови идеи — добави Реджайна сухо. — Продажбите чувствително нараснаха благодарение на твоя талант.

— Карл беше моят шанс.

— Ами ти какво бе за него? Преди да се появиш, съм го чувала да казва много пъти, че би искал да е умрял при катастрофата, която го осакати. Ти го накара да се бори така упорито за живота си!

Несигурното потрепване на гласа й предизвика сълзи в очите на Каролайн. Трябваше да направи нещо, за да овладее чувствата си, иначе, когато Том отвори вратата, целият град ще я види как хълца на рамото на Реджайна.

А това бе последното нещо, което Каролайн искаше да се случи. Дори в най-лошия период от живота й местните хора не я бяха виждали да плаче. Нито когато бе на седем и баща й загина при нещастен случай, нито когато чичо й Хектрр пристигна от планините на Западна Вирджиния, „за да се грижи за семейството“, нито дори когато бе на четиринайсет и майка й умря, а чичо й я принуди да напусне училище и да работи във фабриката „Карсън“.

Бе се заклела да не се връща, докато не спечели толкова пари, че да купи целия проклет град. Сега можеше да го направи. Времето за сълзи бе отминало.

— Да не искаш да кажеш, че не можеш да се справиш в Атланта? — попита Каролайн, защото знаеше, че Реджайна се гордее с изключителната си компетентност. — Та нали ти си ме учила как се поддържа репутацията на „Ноубъл“ за превъзходно качество и отлично обслужване. Да не би да искаш да ме разубеждаваш, след като съм тук, за да изпълня последното му желание? Нима ще разочароваш и него?

— Не — поклати глава Реджайна. — Но ти сигурна ли си, че Карл искаше точно това? Това, което искаш и ти?

— Абсолютно сигурна — отвърна Каролайн без колебание. Вратата се отвори и тя понечи да слезе, но спря и добави: — Карл обичаше и двете ни. След като те остави да ръководиш в Атланта, той ти показа уважението си. Карл вярваше в теб, така както вярваше, че аз ще намеря смелост да се върна тук.

За последен път Каролайн пое дълбоко въздух и излезе на площада, огрян от яркото пролетно слънце. Сините й очи се присвиха, докато търсеше Джимбо в тълпата, струпала се на края на тротоара. Очевидно никой не я бе познал, и тя нямаше нищо против засега.

През всичките тези години единственият човек от Грейсвил, с когото поддържаше връзка, бе по-младият й брат, Джимбо. Миналата вечер тя му се обади от Атланта, за да му напомни, че пристига. Защо го нямаше да я посрещне? Вдигна очи да огледа сенчестите ъгълчета на верандата и го забеляза, облегнат на прозореца. Вдигна ръка и му махна.

Няколко души й отвърнаха. Мили Джоунс, началничката на пощата и Роуз Торнтън, управителката на универсалния магазин й махаха така ентусиазирано, сякаш Каролайн бе холивудска звезда, чийто шофьор бе сбъркал пътя.

Джимбо прескочи дървения парапет и се озова на тротоара. Пъргавостта му изненада Каролайн. Макар че бе платила за операцията на крака му, тя бе продължила да се отнася снизходително към него, като към куц човек.

— Как си, сестричке? — попита той с висок глас, вдигна я и я завъртя около себе си. — Целият град за вас говори, госпожо.

— Спомняш си Реджайна и Том, нали? — попита Каролайн.

— Разбира се.

Джимбо енергично и сърдечно разтърси ръката на Том и любезно се усмихна на Реджайна.

— Търгът трябва да започне след десетина минути. Ще се грижите за сестра ми, нали?

— Нима няма да дойдеш с нас? — попита Каролайн разочарована.

— Не мога. Петък е — ден, в който изплащам заплатите. Трябва да стане чудо, та шефът да позволи на своя касиер да изчезне точно днес.

— Главният счетоводител — поправи го Каролайн, като подчерта значението на неговата служба.

Джимбо се ухили:

— Единственият счетоводител! Трябва да бягам, сестричке. Ще се видим по-късно във фабриката, нали?

— Да, ще бъда там.

Каролайн се усмихна на мисълта как двете деца на Джаксън си пийват шампанско във фабриката „Карсън“. И двамата бяха мели пода и обслужвали становете там. Тя знаеше, че и в най-смелите си мечти Джимбо не се е надявал един ден сестра му да я притежава.

— Да ви чакам ли тук, госпожо Ноубъл? — попита Том официално.

Реджайна добродушно се присмя на тайните му опасения.

— Струва ми се, че Том се страхува да не би някой от местните да се нахвърли върху линкълна и да остави отпечатъци от пръсти върху лъснатата броня.

Том беше поне два пъти по-едър от дребничката секретарка и поне с петдесет килограма по-тежък.

Каролайн не чу язвителния му отговор. Вниманието й бе привлечено от черен джип чероки откъм Мейн стрийт. Стъклата му бяха тъмни, както на линкълна и не можеха да се видят хората вътре. Джипът бавно се насочи към мястото, където бе паркирана лимузината, като едва не я одраска.

— Хей — извика Том, моментално забравил хапливата забележка на Реджайна. — Гледай къде караш!

От джипа слезе строен мъж с широки рамене, пред когото Том изглеждаше като джудже. Облечен в сив панталон, бяла риза със златни ръкавели и червена копринена вратовръзка, той не приличаше на местен фермер. Каролайн веднага позна, че дрехите са ушити в Ню Йорк.

В мига, в който метна сакото на мускулестото си рамо и погледна към Каролайн, тя почувства как сърцето й щеше да се пръсне от изненада.

Лий? Лий Карсън!

Бе благодарна на воалетката, която покриваше лицето й, застинало в удивление. Колко се бе променил Лий! Като дете ръцете и краката му изглеждаха прекалено дълги за слабото му тяло. Сега бе станал около метър и деветдесет, а пропорциите му бяха съвършени. Лицето му бе продълговато — с високи скули, хлътнали бузи, добре очертана челюст и прав нос.

Почти прав, поправи се тя, като си спомни как веднъж при едно сбиване му го счупиха. Никой не смееше да й говори неприлични думи, когато Лий Карсън бе наблизо.

Почувства се виновна. Заради приятелството им трябваше да поддържа връзка с него. А не го бе направила.

Лий гледаше впечатлен елегантната дама, облечена от глава до пети в морскосиньо, като че бе видял призрак. Не бе необходимо да вдигне воалетката, за да разбере, че под нея се крият очи с цвят на диви боровинки — тъмносини, вирнато носле и устни, които можеха да разтопят всяко мъжко сърце, щом се усмихнеха. Нямаше нужда да се приближава, за да прецени, че едва стига гърдите му, дори и на високи обувки. Не бе необходимо и да чуе южняшкия й провлачен говор, за да кипне кръвта във вените му.

За миг се осмели да предположи, че Каролайн може би търси него. Но тутакси отхвърли тази мисъл. Лий не можеше да се заблуди. Пристигането й в деня, когато фабриката на Карсън се предлагаше на търг, не беше случайно. Тя бе тук, за да участва. Да е проклет, ако й позволи да я купи!

Той бързо отклони поглед. Момичето от сънищата му! Близо десет години бе мечтал тя да се върне. Прекалено дълго време да чакаш някого! Не, нямаше да й даде възможност да го размекне с усмивката си. Нямаше да й позволи отново да завладее сърцето му.

Когато тя се приближи, той все още яростно повтаряше наум новото й име. Госпожа Ноубъл. Каролайн Джаксън Ноубъл… Бе се омъжила за Карл Ноубъл заради две неща, които Лий не притежаваше — пари и обществено положение.

Усещайки как целият град я наблюдава, Каролайн протегна ръце към Лий. За секунда сивите му очи отразиха слънчевата топлина, но след миг изстинаха като стомана. Пролича, че я е познал. Въпреки това лицето му придоби гневно изражение. Не, то излъчваше нещо по-лошо от гняв. Омраза?!

Тя инстинктивно притисна ръце към сърцето си, сякаш за да го предпази. Лий Карсън я мразеше? Защо? Беше разстроен и сърдит, когато тя напусна Грейсвил, но то бе преди десет години! От всички хора в този град Лий би трябвало най-добре да знае защо тя трябваше да замине!

— Върви си обратно в Атланта! — Нечовешката мъка, която бе изпитвал, когато тя го напусна, го накара да изрече тези груби и силни думи. — Ти, твоите измислени приятели и километричната ти лимузина нямат място в Грейсвил!

Огорчена, Каролайн потисна болката и отвърна саркастично:

— Колко мило посрещане, Лий! Да не би да са те наели за посрещането?

— За изпращането — поправи я Лий. — За изхвърлянето, ако това ще те накара да се махнеш. Не ни трябват нещастници като теб на търга!

Каролайн почувства как кръвта й кипва. Доколкото си спомняше и двамата бяха „нещастници“ — Лий, заради незаконното си раждане, а тя, защото всички наричаха семейството на Джаксън „беден бял боклук“.

Но причината бе друга. Онова, което не му даваше мира бе, че ще участва в търга.

— Предполагам, че тукашният купувач е решил направо да разруши фабриката, вместо да я ремонтира и обнови — възрази намръщено тя и се приближи.

Намръщи се още повече, когато осъзна, че го преценява с очите на жена. Трябваше да е полусляпа или кривогледа, за да не се впечатли от мъжа, застанал на сантиметри от нея.

— Точно така, по дяволите — съгласи се Лий. — Хората тук ще предпочетат да гледат мен, как я разрушавам, отколкото да се подчинят на теб!

Близостта й го накара да стисне още по-силно закачалката на сакото, преметнато през рамото му и да мушне още по-дълбоко другата си ръка в джоба. Само така успя да потисне желанието си да прибере къдравия кичур червеникавокафява коса, измъкнал се от фуркетите и паднал на слепоочието й. Очите й като сини пламъци, накараха кръвта му да заври и възпламениха сърцето му. Всяко мускулче на тялото му реагираше на несравнимия й чар и привлекателност, стягаше се и крещеше да я вземе в прегръдките си.

За кой ли път си повтори, че отдавна се бе научил да сдържа ръцете си, всеки път, когато Каролайн Джаксън бе близо до него. Докато другите тийнейджъри опипваха момичетата, той беше пример за въздържание. Не я бе докоснал тогава, нямаше да го направи и сега.

— Защо смяташ, че ще участвам в търга? Мислиш, че това е някакво криворазбрано… отмъщение? — вбесено просъска тя.

— Нима няма да ти е забавно да видиш онези, които някога ти се подиграваха, сега да те молят за работа, паднали на колене?

— Разбира се, че не!

— Тогава защо се върна?

Естествено Каролайн нямаше намерение да съобщава истинската причина, не и когато всички бяха наострили уши. Лий щеше да я прогони от града с подигравките си, ако признаеше, че се е върнала, за да спечели уважението на тези, които бяха я презрели някога. Имаше нужда да си докаже, че струва нещо. Търсеше уважение и бе готова дяволски да работи, за да го получи!

— Какво има, госпожо Ноубъл? Езика ли си глътнахте? Или онемяхте, защото знаете, че не може току-тъй да ме излъжете? — предизвика я отново Лий.

Ако тя го мразеше, гневът й щеше да му помогне да стои далеч от нея.

— Никога не съм те лъгала, Лий Карсън!

Лий скептично повдигна едната си вежда.

— Кога? Кога съм те излъгала?

„В деня, когато си порязахме пръстите, смесихме кръвта си и ти се закле, че ще бъдем приятели въпреки всичко. В деня, когато обеща да ми пишеш поне веднъж в седмицата, докато си жива.“ Не бе получил нищо, дори пощенска картичка… Нито покана за сватба! По дяволите, красивото й скривалище!

Съвсем случайно бе разбрал, че се е омъжила за Карл Ноубъл. И това едва не го уби!

— А кога си казвала истината?

Каролайн сниши глас и отвърна почти шепнешком:

— Когато ти казах, че няма да се върна, докато не стана човек, с когото можеш да се гордееш.

Нещо трепна в него. За малко и щеше да се поддаде на беззащитността и искреността, които долови в гласа й. Ръката в джоба му се сви в юмрук, сякаш искаше да задържи враждебността му към нея.

— Идете да парадирате с парите си другаде, госпожо Ноубъл. Мен не можете да ме впечатлите.

Тя, пое шумно въздух, преди да му обърне гръб. Лий би трябвало да се почувства по-добре, като усети, че още е способен да я наранява. Господ му бе свидетел как тя бе пренебрегнала неговите чувства! Но това, че й причини болка, не облекчи неговата. Почувства се неудобно.

Леко замаяна от неприкритата демонстрация на неуважение, Каролайн трябваше да събере целия си кураж, за да успее да се върне при Том и Реджайна. Всеки момент очакваше да се строполи. Питаше се дали Лий изразяваше общото мнение на хората тук.

Хвърли поглед оттатък улицата. Роуз бе сложила ръка на устата си и шепнеше нещо на Мили. Гилда пък шепнеше на мъжа до нея. Останалите се бяха вторачили в Каролайн, целите в очакване. Изпитваше непреодолим вътрешен страх, но решимостта й да докаже, че струва нещо, не й позволи да се качи в колата и да се върне в Атланта.

Бавно заизкачва стъпалата на съда. Всяка стъпка тежеше като олово, така както и проблемите, изпречили се на пътя й.

И така, какъв избор имаше?

Никакъв, освен да победи Лий Карсън в наддаването.

— Каролайн? — Реджайна я докосна. — Кой беше този?

— Лий Карсън.

— Чиято ипотека е просрочена? Нищо чудно, че изглежда разстроен.

— Не. Лий е незаконният брат на Джъстин Карсън, който е собственик на фабриката. Предполагам, че Лий е тук, за да участва в търга… Лий беше най-близкият ми приятел.

— О! Виж ти! Трябва да е разбрал за какво си тук. Нищо чудно, че не се зарадва, когато те видя.

Каролайн поклати глава. „Забележително завръщане“, мислеше си тя. Бе очаквала да я приемат хладно. Винаги бяха гледали отвисоко на семейство Джаксън. Но суровият студен блясък в очите на Лий я бе смразил до мозъка на костите.

Вървеше неуверено. За да се успокои и насърчи, повтори наум последните думи на Карл: „Върни се при корените си. Няма щастливо бъдеще там, където миналото горчи. Ти струваш много, Каролайн. Трябва да им го покажеш.“

Щастливо бъдеще?! Болестта на Карл сигурно бе заменила практичния му ум с романтични фантазии. Имаше ли и най-малкия шанс да започне да се уважава, да се възхищава от себе си? Или всеки път, когато се погледнеше в огледалото, щеше да си спомня как всички от градчето повтаряха: „Онази дива некадърна дъщеря на Джаксън…“

Тя отвори широко очи, за да разгледа добре родния си град. Дали се беше променил? Дано опасенията й не се оправдаят.

Все същите фасади на магазините обграждаха площада, но половината от витрините бяха заковани. Като стотици други градчета в Америка, Грейсвил бавно изпадаше в икономическа разруха. Неспокойните й очи се обърнаха към хората, които наблюдаваха пристигането й, а сега я следваха по стъпалата на съда, сякаш беше онзи вълшебен музикант, който с една мелодия щеше да промени живота им.

Можеше ли наистина да промени нещо?

Искрици решителност проблеснаха в очите й, възвръщайки твърдото й намерение да протегне ръка и да сграбчи това щастливо бъдеще, което Карл й беше обещал. Тя не бе онази Каролайн Джаксън, която някога напусна Грейсвил — невръстна, никому неизвестна, пътуваща за никъде, с богатство, събрано в една найлонова торба. Тя беше Каролайн Джаксън Ноубъл! Притежаваше предостатъчно пари и идеи, за да направи фабриката печеливша. Онова, от което имаше нужда, бе възможност да го докаже.

Тя изкачи нетърпеливо последните стъпала, вътрешно готова да се бори с Лий Карсън или с който и да е друг, застанал между нея и собственото й чувство за достойнство.

Бяха се изправили пред резбованата дъбова врата на съда, когато Реджайна докосна ръката й:

— Не го прави, Каролайн. Върни се с мен в Атланта. Не разбираш ли, мястото ти не е тук! Надраснала си този град.

За миг пожела да можеше да избере лекия път към Атланта, към луксозния апартамент на Карл, гледащ към Пийчтрий Авеню, към универсалния магазин „Ноубъл“ в сърцето на града, където само да протегнеше ръка от входната врата и можеше да почувства вибриращия пулс на големия град.

Убедена, че няма да успее да обясни на Реджайна непреодолимата вътрешна сила, която я заставяше да остане в Грейсвил, тя се задоволи да направи не особено почтителна забележка. Усмихна се дръзко на секретарката си и като имитираше провлечения й акцент, Каролайн каза:

— Не мога, мила! Хич няма да ми е лесно, докато оправя нещата, но това е моят роден град. А ти, скъпата ми, ще идваш да ме виждаш винаги, когато можеш, нали?

Вместо да отвърне с усмивка, както Каролайн очакваше, Реджайна внезапно помръкна.

— Добре ли си? — попита я Каролайн.

— Ако не те познавах, бих се заклела, че си обезумяла от носталгия.

— Нима?

— Ами да! — Реджайна бутна вратата и тя широко се отвори. — Хайде да влизаме и да приключваме по-бързо, преди да съм се съгласила с теб. Чистият въздух тук сигурно е повредил мозъчните ми клетки. Не мога да дишам спокойно, докато дробовете ми не получат една хубава доза градски въглероден окис.

Доволна, че Реджайна смътно се бе досетила защо бе решила да доведе до край плановете си, Каролайн влезе енергично, вдигна воалетката и свали ръкавиците си.

Кафеникавите кръгове от дъждовете по тавана и напуканата мазилка бяха нямо свидетелство за липса на пари в цялата област. Вървяха по коридор с изподран мраморен под. Маслени портрети на градски кметове висяха в позлатени, богато украсени, но овехтели, рамки.

— Впечатляващи портрети! — отбеляза Реджайна и спря пред последния в редицата. Избърса с пръст прахта от табелката с името и прочете: — Чосър Карсън.

— Да. Бащата на Джъстин и Лий. Обърни внимание на сивите му очи.

— Защо?

Каролайн се засмя:

— Ами защото ще се въртят като откачени след търга.

— А може би не? Някъде четох, че Чосър Карсън е бил истински прахосник. Хич не му е пукало какво ще стане с фабриката. Цялата е била ипотекирана, преди Джъстин да я наследи.

— Помни ми думата. Чосър ще се обърне в гроба си в деня, когато до неговия портрет бъде закачен този на новия собственик на фабриката.

Реджайна погледна към вратата и побутна Каролайн:

— Изглежда съгражданите ти не могат да сдържат любопитството си. По-добре да се придвижим, преди всички места да са заети.

Миг по-късно Каролайн влезе в облицованата с орехова ламперия съдебна зала и усети върху себе си самоуверения поглед на Лий. Очите им се срещнаха и тя усети студенината и гнева му, от които тръпки я побиха.

Трескаво затърси в спомените си някакъв знак, който би й подсказал, че след време той ще притежава тази сурова мъжка сила, която излъчваше сега. Славата му на сериозно момче винаги бе карала сърцата на другите момичета да бият ускорено, но не и нейното. Тогава поне. Той бе означавал много за нея, но никога не бе чувствала това изгарящо физическо привличане, което изпитваше сега.

Лий Карсън, единствената сигурна закрила, която бе имала през бурното й безрадостно детство. Беше й превързвал ожулените колене, беше му доверявала детските си и момичешки тайни и я бе утешавал, когато се бе чувствала нещастна и изоставена. Усмивка се появи на лицето й при тези спомени.

Ефектът беше поразителен. Лий внезапно усети как сърцето му започна силно да бие и без да иска също се усмихна. Но след миг решително сви устни.

Беше се заклел да я обича вечно в деня, когато издълбаха инициалите си върху кората на стар дъб близо до реката. Тя го бе принудила да наруши тази клетва. Бе престанал да я обича в деня, когато се омъжи за човек три пъти по-стар от нея — с единия крак в гроба, с другия — в инвалидна количка.

Тези мисли подхранваха гнева му и лицето му ставаше все по-мрачно. Нека продължава да се усмихва! Но не на него, а на мъже, които имат повече пари, отколкото мозък. Беше го отхвърлила, когато бе беден като църковна мишка. В никакъв случай нямаше да я допусне отново в сърцето си!

Да намери някой друг наивник. По-скоро щеше да си строши и двата крака, но нямаше да направи и крачка към нея!

Втора глава

Съдията чукна три пъти и съобщи, че последната цена, предложена от Каролайн, е приета. Макар че залата бе препълнена и всяко ново наддаване бе посрещано с вълна от шушукане, няколко секунди след последния удар на чукчето вътре бе тихо като в гробница.

Лий очакваше всеки момент Каролайн да скочи, да извика победоносно и да затанцува от радост. Като не чу нищо такова, той погледна през рамо. Защо седеше като статуя? Беше го победила честно и почтено. Стисна устни. Мразеше спокойната й уравновесеност. Щеше да е по-доволен, ако я чуеше да злорадства. Искаше му се да прескочи пейките и да я разтърси така, че изтънченото й лустро да се свлече и под него да се появи истинската Каролайн Джаксън. Можеше да преглътне гордостта си и да я признае като новия собственик на фабриката, но никога нямаше да отстъпи пред Каролайн Ноубъл. Никога!

Джъстин Карсън скочи, започна да ръкопляска и да окуражава другите да сторят същото.

Изминаха няколко секунди. Каролайн очакваше незабавно да го последват с одобрение, но хората седяха унило.

Дали това, че я бяха оставили да купи фабриката, не беше всъщност отказ да я приемат? Уважението към Лий ли ги възпираше? Или просто нежелание да се съгласят с Джъстин?

Бе разочарована, но решена да не покаже чувствата си. Наложи се настойчиво да си повтаря, че не е тук, за да печели конкурс за популярност.

Бе постигнала първата си цел — притежаваше фабриката. С търпение и упорит труд щеше да получи уважението и признанието, които така отчаяно желаеше.

Погледът й потърси Лий. И той като нея бе в неблагоприятно положение, макар и уважаван. Незаконното му раждане и фактът, че майка му го бе изоставила, го бяха белязали за цял живот. Чосър Карсън го бе подпомагал финансово, но не го бе признал за свой син. И въпреки това Каролайн виждаше напълно промененото отношение на хората, които се бяха присмивали на единственото незаконно родено дете в града.

Съгражданите й не ръкопляскаха, защото сега бяха на страната на Лий.

От гордия начин, по който бе свел глава, Каролайн разбра, че за него загубата на фабриката, която по право му принадлежеше, е само временен неуспех. Един слаб мъж просто би преклонил глава след такова поражение. „Белегът на оцеляващите“, помисли си Каролайн, като се възхищаваше на профила му. Нищо чудно, че Лий бе издържал и дори бе забогатял в Грейсвил.

Щеше ли да оцелее и тя, ако беше останала?

Но не желаеше да си задава въпроси като „Какво би станало, ако…“. Решително и грациозно се изправи. Не можеше да промени миналото, но можеше да го приеме и да продължи нататък. Парите няма да й купят уважение нито в Атланта, нито в Грейсвил. Трябваше да го спечели. Щеше да им докаже колко струва!

Направи усилие, за да овладее гласа си и каза на Реджайна:

— Ще ти бъда благодарна, ако се погрижиш за всичко около приключването. Ще те чакам в колата.

Реджайна вдигна чека, който бе извадила от куфарчето си:

— Цената е по-висока от очакваната, но съм сигурна, че съдията няма да има нищо против. Значително повече е от оценката на банката.

Джъстин приближи, но тя му даде знак да почака. С високо вдигната глава и горд поглед, Каролайн отиде до края на реда. Мълчаливо слушаше как някои ахнаха, когато я познаха. Шепнеха моминското й име из цялата зала.

Щом реши, че моментът е подходящ, тя обяви намеренията си:

— Сега компанията „Ноубъл“ притежава и фабриката „Карсън“. Молби за работа ще се приемат след започването на ремонта, идния месец. Заплатите ще бъдат възможно най-високи.

Никой не помръдна. Сякаш бе говорила на чужд език, който не разбираха. По стар навик тя погледна към Лий. Винаги, когато й бе било трудно, се бе осланяла на него.

„Помогни ми, Лий!“, помоли го мислено тя.

Но той остана безмълвен, с безизразно лице.

— Поздравления! — проехтя гласът на Джъстин и той се приближи към нея. Стисна ръката й. — Градът има нужда от свежи сили.

Каролайн рязко изправи глава. Не се бе излъгала по отношение на злобния пламък в сивите му очи — така еднакви по цвят с тези на Лий. Джъстин злорадстваше, защото Лий бе загубил фабриката.

— Името Каролайн Джаксън за свежа сила ли ти говори? — попита тя хладно.

Очите му се разшириха от изненада. Прекалено слисан, за да бъде учтив, той пусна ръката й сякаш петното от „бедния бял боклук“ щеше да го изцапа.

— Дъщерята на Хектор Джаксън?

— Племенницата — поправи го Каролайн. — Баща ми загина при нещастен случай във фабриката. Спомняш ли си?

— Каролайн Джаксън — повтори той и се опита да скрие изненадата си, като хвана и двете й ръце и леко ги стисна.

Прецени с поглед на познавач костюма й, направен по поръчка. — Господи… Малката Каролайн Джаксън… Съвсем е пораснала! Променила си се, но как е възможно да забравя най-хубавото момиче в цялата околност.

Много лесно, мислеше си Каролайн, без да се впечатлява от опитите му да я ласкае. С ъгълчето на окото си забеляза, че Лий идва към тях и освободи ръцете си.

— Знаех си, че някой ден ще станеш красива жена, но ти си надминала очакванията ми — каза Джъстин с очарователна усмивка. — Ще останеш ли в Грейсвил?

— Да.

Над раменете на Джъстин тя видя Лий да минава покрай тях. Няма да позволи да си отиде, без да е говорила с него.

— Лий?

— Госпожо Ноубъл?

Лий не се поддаде на желанието си да спре при тях. Никога не му бе било лесно да отмине Каролайн, дори когато бяха деца и след училище слизаха на една и съща спирка. Направи жест, сякаш й отдаде чест и продължи. Стори му се, че това е най-дългият път в живота му.

— Невъзпитано копеле! — измърмори Джъстин. — По-скоро бих разрушил фабриката с голи ръце, отколкото да му позволя да седне зад бюрото на баща ми.

Засърбяха я ръцете да смъкне самодоволната му усмивка. Лий беше копеле само поради стечение на обстоятелствата. Похотливостта на стария Карсън бе известна из цялата област. При един обрат на съдбата Джъстин би могъл да е копелето, а Лий — законно роденият.

— Къде ще отседнеш? — попита Джъстин, насочвайки цялото си внимание към Каролайн. — Някак си не мога да си представя, че ще отседнеш в къщата на чичо ти.

— В „Кълониъл ин“.

— Не се шегувай.

На лицето му се изписа ужас и това се стори забавно на Каролайн. В сравнение с къщата, която бе неин дом осемнайсет години, „Кълониъл ин“ беше мотел с пет звезди.

— Не се шегувам — отвърна любезно тя.

Намести чантата си и се запъти към вратата. Лий беше някъде напред, но тя бе решена да говори с него, преди да е напуснал града.

— Не, не може новият собственик на фабриката да отседне в мотел!

Джъстин отвори вратата пред нея и я хвана под ръка, когато заслизаха по стълбите:

— Спомням си, че някога ти харесваха „Шептящите дъбове“. Защо не ми гостуваш?

Лицето й стана бяло като платно, а след това почервеня от срам. За да не се издаде, тя бързо наведе глава. Беше я забравил. А дали беше забравил онова, което за нея бе най-неловкото положение в живота й?

Когато го погледна крадешком отстрани, Каролайн си отдъхна. Джъстин не само я бе забравил, той бе забравил и тържеството по случай осемнадесетия й рожден ден, което бе организирал за нея в нощта, преди да напусне Грейсвил. Очевидно не е била единствената, нищо не подозираща наивница, любопитна да разгледа „Шептящите дъбове“.

— Не, благодаря.

Когато слязоха по стълбата, видя, че Лий бе застанал до лимузината и я чакаше. Намръщеното му лице я накара да освободи ръката си. Не искаше Лий да си помисли, че Джъстин означава нещо за нея.

— Не желая да се натрапвам. Ще отседна в „Кълониъл ин“, докато си намеря жилище.

Джъстин се усмихна:

— Нима „Шептящите дъбове“ не гъделичкат самолюбието ти?

Убедена, че Джъстин използва дома си за примамка, тя отказа да се хване на въдицата. Да, искаше „Шептящите дъбове“. Това бе една съществена част от плана за победоносното й завръщане в родния град и завоюване на високо обществено положение. Всеки, който живееше в къщата на Карсън, автоматически отиваше на върха на социалната стълбица.

Но Каролайн се съмняваше, че Джъстин би я продал. Според финансовия отчет, който бе прегледала, щеше да се наложи да продаде фабриката, но при внимателно боравене със средствата, можеше и да не се разделя с „Шептящите дъбове“ поне за още няколко години.

— Не си спомням да съм видяла табела „Продава се“ пред „Шептящите дъбове“, когато влизах в града. Продава ли се?

— Мога да бъда убеден да я продам… на подходящ човек. — Той погледна бегло към Лий и леко повиши глас: — Защо не вечеряш с мен? Да кажем в седем? Ще ти покажа имението и къщата.

Каролайн се вгледа внимателно в лицето му. Зеленикавите петънца в сивите му очи й напомняха цвета на доларови банкноти. Дали Джъстин не кроеше нещо? Не му вярваше.

— Ще съм заета с фабриката през следващите няколко дни — отвърна тя предпазливо.

— Утре е събота. Едва ли ще работиш вечерта.

Очарователната му усмивка трябваше да накара сърцето й да запърха, но не успя да постигне предназначението си.

— Би ми било приятно да вечерям в къщата на Карсън, но ще го направя единствено, защото се интересувам от „Шептящите дъбове“. Все още съм в траур заради съпруга ми.

— Моите съболезнования, Каролайн. Но позволи ми да кажа, че си прекалено привлекателна, за да останеш неомъжена. Траурът само подсилва естествената ти красота. Значи утре вечер? Да кажем — в седем?

Като кимна в знак на съгласие, тя добави:

— Чудесно — в седем.

— Ще те чакам с нетърпение.

Той изглеждаше доволен и изпълнен с увереност. Наклони се към нея, за да я целуне, но Каролайн му хвърли хладен предупредителен поглед.

— До скоро, Каролайн.

Тя горчиво се усмихна, докато наблюдаваше как Джъстин се отдалечава. Някога, в момичешките й фантазии, Джъстин Карсън беше красивият принц, който живееше в приказен палат. Той имаше всичко, което тя искаше — пари, власт, почит.

А се бе отнасял към нея като с „беден бял боклук“.

Завъртя широката златна халка на пръста си и се усмихна. Затова ли Карл настояваше тя да се върне в Грейсвил? Може би е искал да погледне с очите на възрастен човек хората, които са й създали толкова комплекси. Сега за нея Джъстин бе кръгла нула — голяма риба, която плува в локва. Ами Лий? Кога се бе превърнал в човек, когото местните хора обичат?

Той ходеше напред-назад около лимузината. Преглътна гордостта си и я поздрави за първокласната покупка.

След като чу, че прие поканата за вечеря, той се вбеси. Нима бе забравила, че Джъстин винаги бе използвал „Шептящите дъбове“ като шоколад, размахван пред очите на дете? Жените, които се хващаха на въдицата му, напускаха „Шептящите дъбове“ в ранните утринни часове само с горчивия вкус на загубените си илюзии. Би трябвало и Каролайн да е научила този безвкусен урок на осемнадесетия си рожден ден!

Когато замислените й сини очи се обърнаха към него, дъхът му спря. Тайно се присмя на слабостта си. Присви очи, сякаш те можеха да се окажат защитната преграда към неговата душа.

— Прекалено много даде за фабриката — каза студено той, като се приближи. — С толкова пари можеш да купиш още скъпият ми брат плюс сватбена халка.

— Вероятно — съгласи се Каролайн, — но аз не се интересувах от цената.

Лий вдигна скептично едната си вежда. Очите му — сиви и сурови — се спряха на ръцете й. Той хвана китката й и полека свали меката италианска ръкавица от лявата й ръка. Палецът му бавно проследи линията на живота по дланта й до халката.

Странно! Каролайн се почувства гола, незащитена и уязвима. Неволният чувствен трепет, който подкоси коленете й, я накара да обвие пръстите си около палеца му. Някакъв стаен женски инстинкт й нашепваше да го прегърне и да не се отделя от него. Никой мъж не я бе карал да се чувства така, никой! Дори някогашният Лий.

— Каква фина ръка — отбеляза Лий сухо, като се опитваше да прикрие сериозната грешка, която допусна, като я докосна. Нейните пръсти върху палеца му така силно разпалиха желанието му, както когато друга жена го докосваше по най-интимен начин. За да запази благоразумие, той пусна ръката й.

— Предполагам богаташите могат да си позволят скъп крем за ръце.

Думите му й прозвучаха обидно, но не го показа и го погледна право в очите.

— Та ти не знаеш почти нищо за мен, Лий Карсън.

— Знам всичко, което си струва да се знае за вас, госпожо Ноубъл. Омъжи за човек три пъти по-стар от теб. Инвалид. Негови са парите за фабриката.

— Как смееш! — избухна Каролайн. — Не познаваш Карл, нито знаеш защо се омъжих за него.

Тя наведе глава и започна припряно да слага ръкавицата си.

Лий наблюдаваше действията й вбесен. Не можа да устои да не се нахвърли върху нея на раздяла:

— Не сме приключили, госпожо Ноубъл. Имам нещо, което искаш, но то не може да се купи със златото на починалия ти съпруг.

Каролайн натисна дръжката на лимузината, отвори вратата и влезе вътре. „Проклета да е арогантността ти, Лий Карсън! — изруга тя наум, впила очи в красивата му глава, когато той скочи в своя чероки и излезе на заден от паркинга. — Не притежаваш нищо, което да желая! Не се върнах в Грейсвил заради теб!“

Тъй като никой не можеше да я види, тя остави краката си да треперят. Когато си слагаше ръкавиците, ръцете й също трепереха. Сърцето й биеше неравномерно и силно. Рязко свали шапката си и я метна на седалката, после заопипва перлената огърлица около врата си. Можеше да диша спокойно, само когато се освободеше от всички дрънкулки, с които се чувстваше като окована.

Докосна с пръсти смръщеното си чело — то гореше. Случеше ли се да излъже — дори и себе си — лицето й винаги пламваше. Отпусна ръце в скута си.

„Но ти го искаш“, осмели се да й възрази вътрешният й глас.

Тя разтри врата си, опитвайки се да го прогони. Да, бе обичала Лий някога, но като приятел, само като приятел! Никога не бе карал сърцето й да спира и кръвта й да кипва.

„Ти наистина го искаш“, прошепна съкровено гласът.

А тя отвърна гласно:

— Аз искам фабриката. Искам имението на майка си. Искам „Шептящите дъбове“. Искам всеки, който ме е смятал за дивата некадърна дъщеря на Джаксън, да ме уважава. Не съм дошла за любовни авантюри с Лий Карсън.

Почувства се малко по-спокойна, когато докосна с ръка челото си. Беше охладняло.

Вратата до нея се отвори.

— Подписано, подпечатано… — подаде й Реджайна документацията от съда и комплект стари ключове — и доставено. Можеш да си горда — вече си собственик на една нефункционираща текстилна фабрика. Поне Лий Карсън имаше достатъчно разум да спре наддаването. Премаля ми, когато видях, че ще платиш и двойна цена и окото ти няма да мигне.

Каролайн не отвърна, а само се премести на другия край на седалката. Разгъна книжата, погледна последната страница, прокара пръст по релефния печат на нотариуса и се усмихна.

— Благодаря.

— Моля те, не ми благодари. Освен това имам чувството, че се забъркваш в някаква семейна вражда, която ми изглежда като бой със снежни топки през юли.

Каролайн пъхна документите в чантата си и я затвори с решително щракване.

— Джъстин няма да се бие. Смята се за любовник.

— Твой ли? — полюбопитства Реджайна.

— Не, но не липсва желание от негова страна. Джъстин върви точно по стъпките на баща си. И двамата вярваха, че девиците в Грейсвил им принадлежат.

— Наблюдавах го как ръси очарование около себе си — Реджайна се намръщи. — Брат му има точно обратните реакции. Току-що видях Лий разгневено да се изпарява оттук.

Развеселена от киселата гримаса на Реджайна, Каролайн поклати глава:

— Не се тревожи. Джъстин е безобиден, а на Лий вярвам достатъчно и бих му поверила дори живота си.

— Хм! Така си е мислела и медената питка, докато лисицата й повтаряла „Довери ми се, нищо лошо няма да ти сторя“. И двете знаем края на приказката.

— Господи! — простена Каролайн тихо.

Двойна доза поуки от приказките бе сигурен знак, че майчинският инстинкт на Реджайна е на път да се прояви.

За да я отклони, Каролайн попита:

— Къде е Том? Обикновено ни чака.

Реджайна отвори вратата, като се канеше да слезе. Но видя Том да се връща от обяд и седна обратно на мястото си.

— Ето го, идва.

Имаше много време. До обяд щеше да е изпратила Том и Реджайна за Атланта и щеше да успее да се преоблече и да отиде до фабриката, преди да тръгне за „Шептящите дъбове“. Колкото и да харесваше компанията на Реджайна, два пъти по-силно желаеше да се възползва от връзката месингови ключове.

Очакваше Том да е отворил вратата отпред, докато се бе залисала в мисли. Но Том стоеше на двойната бяла линия по средата на Мейн стрийт, вперил очи в колата. Имаше нещо нередно. Каролайн сграбчи дръжката на вратата.

— Том?

— Кой глупак е направил това!

Не разбра какво точно иска да каже и се обезпокои. Тонът му говореше, че се е случило нещо ужасно и Каролайн излезе от лимузината. Том прекоси и се насочи към задната броня. Внимателно докосна дълбоката драскотина между стоп-лампата и задната врата.

— Някой кучи син е надраскал колата ми с ключ.

Реджайна рече загрижено:

— Мислиш ли, че Лий е бил чак толкова ядосан?

— Не обвинявай Лий, без да си сигурна. Винаги е бил набеждаван за всичко лошо, което се случва в Грейсвил. Ненавиждах това преди, а и сега не ми харесва. Всеки би могъл да го направи и то, без да иска. Половината град е минал покрай нея на отиване или връщане от съда.

От скептичните изражения на Том и Реджайна разбра, че напразно си хаби думите да защитава Лий. За да сложи нещата на мястото им, тя се усмихна мило на Том и попита:

— Ами мотора работи ли?

— Разбира се.

— В такъв случай е по-добре да ме закараш до мотела. Обещах на Реджайна по обяд да е вече на половината път към Атланта.

— Не ми е приятно да призная, че Том бе прав, но очевидно има нещо подозрително в Грейсвил. Искам да премислиш решението да останеш.

Каролайн се премести назад, докато Том сядаше зад волана и се усмихна закачливо-заговорнически на Реджайна:

— Окей. Премислих. Ти се връщаш в Атланта, а аз оставам тук. Така искам и така ще стане.

Лий влезе със своя чероки през задната страна на фабриката Карсън. Вратите от ковано желязо, които водеха към предната част на сградата, бяха заключени, но вятърът и соленият въздух бяха оставили своите отпечатъци върху тях. Той паркира под тополите и изключи мотора.

Бе се насилил да не мисли за Каролайн през десетте минути, докато шофира от града насам. Преценяваше как ще му се отрази това, че бе победен в търга за фабриката. Бе планирал да я купи за по-малко от онова, което Джъстин дължеше на банката. Така щеше да накара брат си или да започне работа, за да живее, или да продаде „Шептящите дъбове“ и да напусне Грейсвил.

Денят на разплата с Джъстин временно се отлагаше.

Но ако разговорът, който бе дочул между него и Каролайн означаваше онова, за което си мислеше, то Джъстин възнамеряваше да укрепи финансовото си положение или като продаде „Шептящите дъбове“, или като се ожени за Каролайн.

Лий кръстоса ръце върху волана и подпря глава.

— Каролайн-н-н…

Гласът прозвуча като стон. В деня, в който бе узнал, че се е омъжила за Карл Ноубъл, бе спотаил болката си зад стена от мълчание. Завръщането й бе разрушило тази крехка бариера.

— Каролайн… Каролайн… Каролайн!

Разтърси глава, сякаш се мъчеше да отрече онова, което чувстваше всеки път, щом я погледнеше. По дяволите, би трябвало да я мрази! Та тя го бе зарязала. И се беше омъжила за пари. А когато се бе върнала вкъщи, бе донесла чековата си книжка.

Стисна зъби. Но защо тогава се чувстваше толкова объркан? Защо искаше да върне назад стрелките на часовника към онзи момент, когато я бе видял пред съда и да опита отново? При втора възможност всичко щеше да е различно.

Внезапно си представи как я грабва в ръцете си и я завърта около себе си, а Каролайн му удря звучна плесница пред очите на Бог и на всички присъстващи. Вътрешно потрепери.

Точно така, Карсън. При втора възможност щеше да станеш за смях!

Твърдоглавата гордост не ще да е нещо крайно лошо. Беше му помогнала по време на търга. За нещастие, гордостта му бе наранена, когато видя как Джъстин се опитваше да очарова Каролайн и тя спокойно приемаше ласкателствата му.

Ядосан на себе си, Лий забарабани с пръсти по волана. Така става, когато се налага гордостта му да го спасява! Това би трябвало да го накара веднага да подкара джипа си и да се омете оттук. Не, нямаше да стане! Бе стоял до лимузината на Каролайн като лакей, надяващ се да го погалят по главата.

Последните му думи, че той притежава нещо, което тя иска, още пареха на езика му. Искаше тя да дойде при него, но не за да купи полицата за имението на майка й, която той притежаваше. Искаше…

Искаше…

— Каролайн Джаксън — прошепна той.

Лий се отпусна тежко назад. Това, че желаеше Каролайн, за него бе познато състояние, от което трябваше да се спаси, защото онази Каролайн Джаксън, която бе обичал, вече не съществуваше. Той трябваше да свикне с факта, че госпожа Каролайн Ноубъл е дамата, купила фабриката, една изтънчена непозната, която съвсем леко напомняше на неговата Каролайн.

— Приеми го, най-сетне.

Гласът му се накъса, когато спомените за неговото любимо момиче се сблъскаха и звъннаха като чинели в душата му.

— Господи, помогни ми, сам не мога!

Затвори очи и видя Каролайн, не в костюм, шит по поръчка, а с евтина памучна рокля, която сама си бе ушила за първия учебен ден в гимназията…

Трета глава

Сърцето на Лий биеше ускорено, докато тичаше по пътеката, застлана с пясък. Нямаше я в училище! Не беше и вкъщи, дори Джимбо не можа да намери! Сигурно е долу при рекичката. Там отиваше всеки път, когато си мислеше, че тревогите й са по-големи от гигантския дъб, чиито възлести корени се бяха впили в брега.

„Дано да е там“, тихо се молеше той, уплашен да не би нещо ужасно да се е случило с Каролайн. Шестнайсетгодишен, почти мъж, той имаше дълги силни крака, които тичаха с шеметна скорост по криволичещата пътека. Мислите му обаче препускаха още по-бързо. Трябваше да се обади до болницата в Савана от автомата в училището. Нито неговите осиновители, нито Джаксънови имаха телефон. Ако я нямаше на „тяхното“ място, ще трябва да пробяга пет мили обратно до града, за да се обади. А тя може би умира, докато той губи ценно време да я търси не там, където трябва!

Той се провираше през гъстата блатна трева. Сърцето му подскочи, когато видя Каролайн да седи под дървото, обвила с ръце свитите си крака и заровила лице в коленете си. Слабите й рамене трепереха. Можеше да чуе хлипането й.

Каролайн никога, никога не бе плакала.

Изплашен повече от сълзите й, отколкото от нещастието, което си беше представял, той усети гърлото си свито, когато отвори уста да я извика:

— Каролайн!

Видя как трепна. Тя извърна глава и той разбра, че изтрива сълзите си.

— Не може ли едно момиче да остане насаме? Махай се оттук, Лий. Искам да бъда сама. — Гласът й трепереше. После зарови лице в ръцете си.

— Защо плачеш?

— Аз, аз не… плача. Никога не плача!

Но плачеше. Той почти усещаше соления вкус на сълзите, които тя преглъщаше. Не знаеше какво да направи. Трябваше ли да си тръгне? Нали това искаше тя. Не можеше да помръдне. Струваше му се, че краката му са направени от желе. Нямаше да го направи. В никакъв случай нямаше да я изостави.

— Разкажи ми, Каролайн — заувещава я той и се приближи полека. Клекна, опря гръб на грапавата кора на дървото и се отпусна до нея. Вдигна ръка, за да я прегърне, но тутакси се отказа. Не бе свикнал да я докосва. Допирът до Каролайн щеше да причини онези особени усещания.

— Няма нищо, което не можеш да ми кажеш. Нищо, което да е толкова лошо.

Тя бавно вдигна глава. Лий видя едно влажно от сълзи око да го поглежда предпазливо и упорито да примигва, за да спре нов изблик на сълзи. Без да съзнава, тя докосна леко ръката му с рамо.

— О, така ли мислиш? Само че не си прав — има!

Тя се опря на лакти, притисна длани към очите си и започна да ги трие, докато не престана да плаче.

— Чичо Хектор ме кара да напусна училище и да работя във фабриката.

— Не може да направи това! — запротестира Лий разярен. Протегна ръка и я притисна към себе си. — Та ти изкарваш достатъчно само с труда си във фермата!

— Може и го направи. Днес не ме видя в училище, нали?

— Не, но…

Лий отново не можа да намери думи. Фабриката? Текстилната фабрика „Карсън“? Дявол да го вземе, баща му няма право да наема Каролайн! Притисна я силно. Още една причина да мрази човека, който отказа да признае, че е негов баща.

— Негодник! Няма да му се размине! Аз ще му попреча!

Не разбрала кого има предвид, Каролайн каза:

— Нищо не може да спре чичо Хектор. И мама не можа. Тя се страхува до смърт от заканите му да ни изпрати с Джимбо в сиропиталище, защото не можем да се издържаме.

Лий усети как тя потрепери, усети и влагата от нейните сълзи през овехтялата си риза. Те късаха сърцето му. Трябваше да направи нещо. Но какво?

Не можеше да обещае, че ще попречи фабриката да наема малолетни. Все едно да свири срещу вятъра. Никой няма да го чуе. Каролайн не бе единственото дете, което работеше там. Когато влезе в сила закона за детския труд, целият град си затвори очите. И защо не? Заплатите от фабриката покриваха половината от разходите им. Както Хектор, така и баща му можеше да прави каквото си иска и никой нямаше да ги спре.

Обезсърчен, Лий притисна още по-силно Каролайн в прегръдките си. Трябва да има начин да й помогне. Дойде му на ум щура идея, когато тя обви ръце около кръста му и гърдите й се притиснаха до неговите.

— Хайде да се оженим.

— Да се оженим?! Не…

— Защо не? Щом си достатъчно голяма да работиш по цял ден, значи си достатъчно голяма да бъдеш и моя жена. Мак ще ми даде още работа в сервиза. Ще намерим някое евтино място да живеем. Ти можеш да ходиш на училище. А може би Гилда ще те вземе на работа след училище. Съгласна ли си, Каролайн.

Той затаи дъх, в очакване на отговора й. Вдигна очи към безоблачното небе. Животът сякаш бе замрял. Тя не потрепна дори. Само шепотът на вятъра във високата трева му напомняше, че всичко това не е сън, а реалност.

Каролайн въздъхна и се отдръпна, така че можа да види зачервените й очи. Стомахът му се сви на топка. Преди да си отвори устата, той знаеше какво ще каже.

— Не!

— Но защо?

— Това само ще влоши нещата и за двама ни. Искам нещо повече от това да работя като сервитьорка в кафенето на Гилда. Искам да ме уважават. Искам да постигна нещо… — Тя разпалено разтърси глава. — Освен това ти също искаш да успееш. И за теб няма да е честно да се ожениш.

— А честно ли е, че Хектор те кара да напуснеш училище, или че баща ми те наема на работа? — „Или че ме наричат копеле съучениците ми, които дори не знаят какво точно означава тази дума?“ — Животът е низ от несправедливости, Каролайн.

— Животът е блато — промърмори тя, като се дръпна от Лий. — Женитбата само ще раздвижи тинята по дъното.

— Какво искаш да кажеш?

— Мама и татко са се оженили прекалено млади. — Тя кръстоса крака, сви колене, долепи ги до гърдите си и издърпа края на памучната си рокля, за да ги покрие. — Не минало и година и съм се появила аз. Наложило се и двамата да напуснат училище.

Лий почервеня. Дали се досещаше как я сънува? Но той не можеше да се контролира, когато спеше. Стигаше му мъчителното усилие да изтласква тези мисли от ума си, когато бе буден! Искаше да се закълне в цяла купчина от библии, че не би я докоснал, но мечтата да е до него в леглото всяка нощ го възпираше.

— Има хапчета анти-бебе и други средства… — каза той с дрезгав глас.

От начина, по който Каролайн въртеше кичур коса около пръста си, Лий разбра, че не е единствения притеснен.

— Знаеш какво искам да кажа, нали?

— Да, знам. Онова нещо, което всички момчета носят в портфейлите си. — Тя го погледна с невинните си, широко отворени очи. — Ти не си го използвал още, нали?

Лий едва не се задави от смущение. Откъде знае, че не го е използвал? Можел е да го направи много пъти с някое момиче, ако бе поискал. Той обаче не искаше просто кое да е момиче. Той мечтаеше само за Каролайн. Беше я чакал да порасне. Лий пое дълбоко въздух.

— Да не би да си ме следила денем и нощем?

— Ами…

— Тогава откъде знаеш дали съм го използвал, или не?

Тя докосна леко ръката му.

— Ами толкова дълго стои в портфейла ти, че си личи през кожата. Извади го. Ще ти покажа.

— Как не! Дръж ръцете си далеч от джобовете ми или…

Каролайн грациозно се изправи. Оправи полата си, после сложи ръце на кръста си и заяви:

— Прекалено много спорим, за да сме семейство. Ще съм се омъжила и развела, преди да съм завършила гимназия.

— Няма да се разведем! — Той скочи на крака. — Което е мое, значи е мое и толкоз. Завинаги!

— Нищо на този свят не е завинаги, Лий. — Сви ръце в юмруци тя и решителност блесна в сините й очи. — Хектор може да ме принуди да работя известно време във фабриката, но не завинаги, както си въобразява. Само защото не мога да ходя на училище с другите деца не означава, че ще остана глупачка до края на живота си. И сама мога да уча. А когато стана достатъчно умна и голяма, ще напусна този град. Грейсвил — град на милосърдието! Ха! Би трябвало да го кръстят Антигрейсвил — град на коравосърдечието. Ето това е той! Няма да позволя на Хектор, на баща ти или на когото и да било да ме унижава. Ще стана богата, Лий Карсън! Запомни това обещание. Ще го изпълня, каквото и да ми струва.

С вдигната брадичка и с очи, блестящи като сапфири, тя го накара да повярва, че от нея наистина ще стане нещо. Някой! Плашеше го само, че той не е част от плановете й.

С не по-малка от нейната решителност Лий я прегърна и отвори устни, поглъщайки звука на изненада, изтръгнал се от гърлото й.

„Ти си моя, Каролайн Джаксън! — закле я той, докато езикът му уверено разделяше нейните устни и вкусваше сладостта на невинността. — Моя! Няма да позволя да ме напуснеш…“

„Господи, няма спокойствие!“, простена Лий. Споменът за онази единствена целувка едва не го бе подлудила, след като тя замина за Атланта. Бе тръгнала убедена, че са само приятели, докато той бе искал да бъде нещо много повече за нея. Бе искал да бъде неин съпруг, любовник.

Шум на двигател прекъсна мислите му. Кой ли е?

Не бръмчи като лимузината на Каролайн. И макар да знаеше, че не го засяга, беше любопитен.

Издърпа рязко ключа, размърда се, излезе от джипа и тръгна към товарната площадка. Една от страничните врати на фабриката бе увиснала на пантите си. Жалки остатъци от двестакилограмова бала памук задръстваше отчасти входа. Лий безшумно се изкачи по нея и влезе в залата, където някога машините бяха прочиствали и сортирали памука. Той бързо прекоси помещението и се запъти към входната врата.

Светлина се разливаше от високия прозорец, заемащ предната част на сградата. Като заобиколи зад остарелите машини за кардиране, той видя десетина закътани местенца, където лесно можеше да се скрие. Погледна през прашното стъкло и забеляза мотопед, паркиран пред стъпалата. Чу как катинара и веригите на входната врата изтрополиха и паднаха в нишата до стълбищата.

Каролайн свали раницата си, преди да атакува ръждясалата верига, която държеше вратата плътно затворена. Старателно я нави до един от избуялите азалиеви храсти пред входа. Десет години бе мечтала да влезе оттук като собственик. Чувстваше се като дете, което оглежда в коледната сутрин шарената опаковка на подаръка си, за да забави отварянето му. Усмихна се и изтупа от пръстите си червените прашинки ръжда. Искаше този миг да продължи безкрайно.

Натисна силно резето с палец. Вратата не помръдна. Без да се разколебае, Каролайн бутна силно с рамо — веднъж, втори път и тя поддаде. Пантите скръцнаха в знак на протест, но вратата бавно се отвори.

Влезе в най-голямото помещение на сградата, където бяха предачните съоръжения, бобините с прежди и становете. След яркото слънце навън сега очите й свикваха със сумрачната обстановка. Сложи ръка на устата си занемяла от изненада — не така си представяше фабриката!

Макар да знаеше, че Джъстин я е затворил преди три години, все си мислеше, че ще я завари такава, каквато я бе оставила. С машините, които изтеглят памучните нишки от стотици валяци и ги навиват на бобини. Тя погледна нагоре, почти сигурна, че ще чуе шума на почистващите праха уреди. Погледът й обходи тежкото оборудване, по което сега само паяци тъчеха своите мрежи. Това не бе фабриката, която помнеше. Видяното й напомни скелета на динозавъра, сглобен в природоисторическия музей на Атланта.

„И също толкова полезен“, помисли си Каролайн тъжно. Тя свали копринения шал от косата си. Ще минат дни, а може би седмици, докато бъде извозено старото оборудване. Очите й се преместиха от тухлените стени върху дъсчения под.

— Вече е моя — каза тя, осъзнала, че не я е грижа колко занемарено е всичко.

Отхвърлила глава назад, тя се засмя радостно. Направи няколко танцови стъпки и отиде да вземе раницата си. Разкопча я и извади бутилка шампанско, което бе донесла от Атланта.

— Побързай, Джимбо! Искам да празнуваш с мен!

От тайното си място Лий я наблюдаваше как ликува като дете. Бе сменила скъпия си морскосин костюм с избелели джинси, шапката — с шал на цветя, а обувките — с поизносени маратонки. С изключение на червилото, по лицето й нямаше грим. Лесно можеше да мине за шестнайсетгодишна — времето, когато си бе мислил, че тя му принадлежи.

— Ами аз ставам ли? — попита той тихо и излезе на светлото.

Изплашена, Каролайн усети как бутилката се изплъзва от изпотените й пръсти.

— Господи! — Фолиото около гърлото спаси бутилката от счупване. Тя объркано изговори: — Изкара ми акъла!

— Съжалявам. — Лицето му бе сериозно, но дяволитите пламъчета в очите му го издаваха. — Ще бъдат ли наказани виновниците?

Тя му подаде бутилката. Бе задал същия въпрос в деня, когато я бе заварил нагазила в рекичката при тяхното място. Беше само по сутиен и бикини. И когато се потопи до рамене в ледената вода, коленете и устните й се разтрепериха от студ. Сега Каролайн изпитваше съвсем същото. Само причината бе напълно различна. Не усещаше и най-малък студ. Сивите му очи щяха да я изгорят. За да прикрие смущението си, тя отвърна по същия весел и дързък начин, както тогава.

— При първо провинение ще бъдат само обесени за палците. Като ги хванат за втори път, получават сачми в задника.

— А третия път?

Каролайн се усмихна, като си спомни палавото момиче, което често се заканваше на Лий, като издаваше напред устните като за целувка. Не мислеше, че ако сега го целуне, щеше да съжали, както някога. Мисълта за това, какво точно би направил, я накара да зарови ръце в раницата, за да намери кристална чаша за шампанското, която предвидливо бе взела.

— Третия път ги осъждат да отворят шампанското и да вдигнат духовит тост — прошепна тя, неспособна да разбере защо Лий Карсън й действаше така опустошително на нервната система.

Лий се намръщи. Прекалено чувствителен ли беше? Или се опитваше да го засегне като елегантно му напомни, че някога й бе предложил женитба? Той скъса фолиото, махна телта, която държеше корковата тапа, и отвори бутилката. Запушалката полетя нагоре, но Каролайн не вдигна очи.

— Ти ще трябва да вдигнеш духовит тост. Хващала си ме в провинение само два пъти…

Когато чу шампанското да бълбука от бутилката и да се плиска по пода, тя вдигна чаша. Тостове бяха последното нещо, за което си мислеше, докато Лий пълнеше чашата.

— За успеха!

— За успеха! — повтори тя и добави: — Твоят и моят.

Остави я да отпие, преди да вземе чашата. Каролайн го видя да завърта столчето между пръстите си, докато бледият белег от червило на ръба докосна устните му. Сухото вино й се стори прекалено сладко и тя преглътна, заедно с него.

— Дори когато твоят успех е мой провал? — попита Лий спокойно.

— Имаш предвид фабриката? — Той кимна. — Премислях и възможността да не участвам заради старото ни приятелство. — Тя елегантно вдигна рамене, после отиде към прозорците, далеч от, мястото, където стоеше Лий. — Реших, че ще направя лоша услуга и на двамата, ако спра да наддавам. Имаш ли опит в текстилната промишленост?

— Не.

Когато погледна през прозорците, сякаш бе забравила за него. Слънцето окъпа бледата й кожа и й придаде златист отблясък.

— Започнах тук. Тук бе моята гимназия. Докато другите деца учеха английски, алгебра и химия, аз учех за нишки, тъкани, качество на тъканите, бои, дизайн…

— И ненавиждаше това — припомни й Лий.

— На никого не се харесва бедността. Презирах всичко, свързано с мизерията. И все още го презирам. — Тя посочи канцелариите над работната площадка. — След като се преместих в Атланта, постепенно навлязох в бизнеса. Започнах от най-ниското стъпало на стълбицата. Продавачка. Консултантка. Посредник при покупките. Реклама. Маркетинг. Това беше моят университет. Повярвай ми, Лий, за да оцелееш в този бизнес е по-добре да имаш няколко реда зъби и да можеш да плуваш много по-бързо от акула. Ако беше купил фабриката, без да наемеш хора отвън, за по-малко от година щеше да усетиш, че си всмукан от водовъртеж, прекалено опасен за теб.

Той се приближи, впечатлен при мисълта, че Каролайн е купила фабриката, за да го спаси от финансово разорение. Мушна ръцете си в задните си джобове, за да не посегне и да вземе в длани лицето й. Захапа устни, за да не я покрие с целувки. Искаше да я прегърне и да й каже, че никога вече няма да й се наложи да се почувства бедна и унизена. Той ще се погрижи за нея така, като й бе обещал преди години. Полъх на скъп парфюм подразни ноздрите му и го върна към реалността.

Тя нямаше нужда от неговите грижи. Вероятно можеше да й прости, че го беше изоставила или за това, че не му се бе доверила. Но да се гордее пред него с парите на съпруга си — това не можеше да й прости!

— Нека да съм сигурен, че съм разбрал самопожертвователните ти благородни намерения — каза той, без да се преструва, че се е хванал на въдицата й. — Значи така. От височината на луксозния си апартамент в „Ноубъл Билдингс“ ли чу, че фабриката се продава? Предположи, че аз ще участвам, защото името Карсън е изписано на сградата. Значи заради мен и само заради мен ти се върна в Грейсвил, с цел да ме предпазиш да не загубя парите си, спечелени с тежък труд?!

Каролайн отстъпи назад, сякаш й бяха ударили плесница. Той бе извъртял така нещата, че напълно бе изопачил думите й. И очевидно я мислеше за продажница, спечелила в леглото луксозния апартамент. Нима я взимаше за уличница? Сега ще му покаже една уличница!

Като се изправи гордо, тя вдигна чашата с шампанско и я глътна на един дъх. Присви предизвикателно устни и я метна зад гърба си. Звукът на разбития в дървения под кристал се сля със страстния й глас:

— Мили ми Лий, страшно неприятно ми е да виждам как си пилееш парите за тази стара купчина тухли. Няма ли да е по-лесно, ако позволиш на мен да ти я купя?

Видя как подигравателна усмивка смени обърканото изражение на лицето му. Усети сърцебиене. Сребристият блясък на очите му я предупреди, че е направила грешка, ужасна грешка. Трябваше да продължи да се държи хладнокръвно и надменно!

Лий стисна китката й. Ето тази Каролайн помнеше! Беше се засмяла изкусително, но очите й недвусмислено казваха: „Върви по дяволите!“ С внимателно движение Лий изви ръцете й и притисна гърба й плътно до себе си.

— Диваче! — присмя й се той, наричайки я с галеното име, което й бе измислил някога.

— Пусни ме! — Като се опитваше да изтръгне ръцете си от пръстите му, тя изви крак и се опита да го ритне. — Казах пусни ме! — Лий избегна удара, но тя го настъпи жестоко по пръстите на другия крак.

— Ти си лицемерка, Каролайн! Една елегантна измамница! Под тези фантастични дрехи си си останала все същата.

— Не разбирам какво искаш да кажеш.

Тя се сви готова за борба, но скоро реши, че да трие гърба си о Лий не бе най-доброто. Да се боричкаш с десетгодишно момче бе едно, а с мъж — съвсем друго.

— Много добре знаеш!

Лий се изсмя, когато тя се опита да го настъпи отново.

— Спомни си основното училище… Казваха, че си лоша. Ти си навличаше белята само за да им докажеш, че са прави. Бе дива, заядлива и се отнасяше пренебрежително към всички. — Нападките му бяха прекъснати от отчаяните й опити да се освободи. — По дяволите, Каролайн! Ще те пусна, когато ми отговориш… искрено на някои въпроси.

Каролайн го чу как изохка, след като бе забила острия си лакът в корема му. „Е, как ти се струва това като искрен отговор!“ — помисли си тя победоносно. Той разхлаби ръце и тя използва момента да се освободи. Винаги е бил по-силен, но никога — по-бърз!

Тя успя да стигне до вратата, затръшвайки я след себе си. Като вземаше по две стъпала наведнъж тя възседна мотопеда. Имаше достатъчна преднина и Лий едва ли щеше да я настигне. Метна се на седалката и хвърли поглед през рамо към затворената врата. Мотопедът потрепери и рязко потегли. Веднага разбра, че има нещо нередно. Погледна предното колело и изруга. Някой бе изпуснал гумите й!

Четвърта глава

— Най-острите лакти и най-бързите крака в Джорджия — измърмори Лий, като разтриваше ребра.

Страхът му, че богатството на Карл Ноубъл я е превърнало в изтънчена снобка, започна да избледнява.

Заглъхващият шум от мотопеда уби всяко намерение да я настигне. Но когато я чу да крещи името му, скочи към входната врата. Потисна смеха си, когато видя какво й се бе случило. За зла участ някой бе изпуснал гумите й. Все пак имаше справедливост! Веднъж поне не успя да стигне далеч, макар че избяга все пак.

— Трябва ти превозно средство ли? — попита подигравателно.

— Знам какво ти трябва на теб, Лий Карсън — извика тя, като отметна коса от лицето си и размаха юмрук. — По-добре да е сърдита, отколкото да е в прегръдките му и да не може да мисли как да реагира. — Един хубав ритник! И аз съм тази, която ще ти го достави. Помниш последния, нали? Само че този път няма да е случайно… И не ми пука как ще се чувстваш, ами ще разкажа на всички в кафенето.

Неспособен да устои на желанието да не я предизвиква, Лий изцъка:

— Седя си аз съвсем невинно, даже предлагам помощта си на дама в беда…

— Невинно, друг път! — Тя се изкачи по стълбите, готова да изпълни заканата си. — Достатъчно е само това, че те хванах на местопрестъплението — да влизаш в частна собственост! Да не говорим за малтретиране на собственика. Но да изпуснеш гумите ми, когато съм на десет километра от града, това е мръсен долен номер!

— Така е — съгласи се Лий.

Опитът му да се пошегува бе толкова далеч от унизителното раздразнение, което бе предизвикал у нея, колкото бе далеч Грейсвил от Сиатъл.

— Вандализмът никога не е бил мой стил. Ако исках да те зарежа тук, щях да сложа тази играчка, която използваш за транспорт, в моя чероки и да изчезна.

— Забравяш съществена подробност. — Тя го потупа по гърдите. — Само аз и ти сме тук. Съвсем сигурно е, че не аз съм си изпуснала гумите. Значи оставаш ти!

— И тъничките гуми — добави той.

Лий клекна и взе да ги проверява.

— В случай че не знаеш — тези гуми не са за черни пътища. Вероятно си минала през пирони.

Тъмните му вежди внезапно се вдигнаха. Там, където бе очаквал да намери пирон, той забеляза около двусантиметров разрез. Бързо отиде и до спадналата задна гума. Също беше срязана. Това вече не беше случайно.

— Някой друг е бил тук. — Бавно се изправи и подпрял ръце на колене заоглежда мястото наоколо за следи от стъпки или гуми. — Онзи, който го е направил, е използвал специален нож.

Каролайн хвърли поглед на гумите. Инструментът, с който са разрязали гумите, може би е същият, с който са надраскали лимузината. Не й хареса извода, до който стигна. Докато бе говорила с Джъстин, Лий стоеше точно от тази страна на колата. Освен това, той беше единственият човек тук, във фабриката и единственият, който искаше да я прогони от града. Тя разтърси глава, за да отхвърли отвратителната мисъл. От всички хора в Грейсвил най-добре познаваше Лий, като се изключи Джимбо. Не беше от тия, дето играят подли номера. От друга страна, никога не бе губил от нея преди. Мислите й се завъртяха в порочен кръг — невинен или виновен?

— Какво ме оглеждаш? — попита Лий като проследи погледа й, прикован в десния му джоб. Плъзна ръка в прилепналите джинси и извади джобното си ножче. — Това ли те безпокои?

— Да.

Каролайн разпозна ножчето. Доколкото знаеше, то бе единственият подарък, който бе получил от баща си. Макар и да не можеше да приеме, че е способен на непочтени номера, фактите си бяха факти. Лий имаше и мотива, и средството, а и беше на местопрестъплението!

— Хей, знам, че те е яд на мен, задето ти се нахвърлих, но нали не вярваш, че аз съм го направил?

— Вече не знам в какво вярвам. Ти така ме обърка, че не знам приятели ли сме или врагове! Най-напред ми се развика да изчезвам от града, а после пи от шампанското ми. Кажи ми, Лий, какво да мисля? Ти ли сряза гумите?

Лий бе прекалено горд, за да се оправдава. Извивката на брадичката й и гордо вирнатото носле му доказваха, че го подозира. Усети как злобата се надигна в гърдите му. През онези дни тя беше единствената, която оставаше на негова страна, когато винаги го обвиняваха за всяко дребно престъпление из областта. Бе се променила…

— Окей, госпожо Ноубъл. Ще ти кажа точно това, което мисля. Ти си последният човек, когото бих избрал за приятел! Ти не цениш истинското приятелство. Приятелите не се изоставят.

— Не е честно, Лий. Аз не съм те изоставила и ти много добре го знаеш! Тогава трябваше да избягам от Хектор… От този град… От себе си…

— Няма нищо лошо в това, което си била. Щеше да надживееш недоволството си, както го надживях аз.

— Това, което ти и останалите погрешно наричате недоволство беше ярост! Я-Р-О-С-Т! Чувствах се като ранено животно, хванато в клетка. Всяка сутрин се събуждах преди изгрев-слънце с желанието със зъби и нокти да се измъкна от тази тъмнина. Знаеш ли какво става с животните, затворени за дълго? Побесняват! Или умират! Това щеше се случи и с мен, ако не замина.

Наблюдаваше я как върви напред-назад и я разбираше. Но причините за заминаването нямаха нищо общо с това, което се случи впоследствие.

— Можеше да ми пишеш. Една картичка — „Добре съм… Искам да си при мен.“ Не е кой знае колко много, нали?

Каролайн рязко спря и се обърна към Лий:

— Затова ли си толкова сърдит? Защото не ти писах?

— Как мислиш съм се чувствал? — Той пристъпи напред, но тя се дръпна. — Толкова им дотегнах в пощата, че Роуз сложи табела „Мотаенето забранено“.

— Джимбо имаше адреса ми. Защо не го взе от него?

— Взех го. Престанах да пиша след третото писмо, върнало се с печат „Лицето неизвестно“. Сигурно си се местила на всеки две седмици.

— Знаеш ли колко е трудно да намериш работа без диплома за завършена гимназия, без препоръки, без кола? На практика живеех ту тук, ту там, докато започна като продавачка в магазина на Ноубъл.

— Джимбо нищо не ми е казал…

— Джимбо нищо не знаеше. Беше четиринайсетгодишен, когато заминах. Мислиш ли, че щях да му кажа истината?

— Можеше да кажеш на мен. Аз не бях на четиринайсет.

— Какво би направил?

— Щях да те върна вкъщи, където ти бе мястото.

— И отново да ме затвориш в клетка? — изсмя се Каролайн. — О, не, благодаря. Да се оправям сама никак не беше лесно, но поне бях свободна. Не трябваше да работя във фабриката през деня, после в плантацията, докато се стъмни, и накрая да чистя и готвя по цяла нощ. И какво получавах за всичко това — прехвърляха заплатата ми на Хектор и той я изпиваше!

— Предложих ти женитба! Какво повече може да предложи един мъж?

Изпита чувство за вина. Наистина, имаше сериозни причини да скъса с всички в Грейсвил, но трябваше да направи изключение за Лий.

— Говорихме вече за това, Лий. Само помисли, кой щеше да си днес, ако се бях омъжила за теб! Ще ми отговориш ли честно дали щеше да поемеш същия риск, за да постигнеш всичко, което си днес, ако бях приела? — Преди да е успял да отвърне, тя продължи: — Знаеш, че не. Щяхме да сме още едно семейство с измамени надежди, което се опитва да свързва двата края в това западнало градче.

— Бих се справил. Ако беше останала, единствената разлика между това, което стана днес и това, което щеше да стане, е, че щях да бъда единствения участник в търга. — „А ти не биваше да се омъжваш за друг и да използваш парите му, за да стои сега неговото име върху моето на табелката на фабриката“ — продължи наум той.

Каролайн спря да отстъпва и сложи ръце на гърдите му. Притисна го.

— Сега сме точно там, където започнахме сутринта — да спорим за собствеността върху фабриката. Е, тя е моя. И ти просто можеш да се ометеш от собствеността ми, Лий Карсън!

— Не забрави ли нещо? — Той посочи към изпуснатите гуми. — Трябва ти превоз.

Пак го избута. Не му отстъпваше по сприхавост.

— Ти си го направил! Не от злоба, а за да ме накараш да те моля да ме върнеш в града. Изчезвай! Ще допълзя на четири крака до града, но няма да пътувам с теб!

— Не бъди твърдоглава. Ще те закарам.

— Отвори си ушите и ми покажи дали дебелата ти упорита глава е схванала онова, което казвам! Мога да се оправям сама! Нямам нужда от теб, нито пък от друг мъж. Ясно?

— Да, разбрах. Нямаш нужда от мен.

— Разбрал си! Алилуя!

— Амин! — заключи Лий и тръгна към ъгъла на сградата.

Каролайн ритна ядосано задната гума. Когато и да са се спречквали, все той успяваше да каже последната дума, без значение кой е прав. Вперила очи във въртящите се спици, тя не погледна след джипа, запрашил надолу по пътя.

Бавно вдигна очи. Имаха навика често да се карат, но на следващия ден вече се бяха одобрили.

Облакът червен прах след него се разпръсна и тя осъзна, че съжалява за някои от нещата, които бе казала.

Не биваше да се оправдава, но трябваше да се извини. Защо го изгони от фабриката? Имаше нужда да я закара до града…

„По дяволите, защо поне малко не показа, че ме харесва!“

Както се взираше, широка усмивка огря намръщеното й лице. Облакът прах се връщаше обратно към нея. „Не ще да съм единствената, която съжалява за избухването си.“

Като се завъртя към пътя, тя сложи ръка на очите си и усмивката й избледня, когато разпозна камиона на Джимбо. Разбира се, не бе забравил за уговорката им. Възможността да се сдобри с Лий се бе изпарила.

— Хей, сестричке! — извика Джимбо от отворения прозорец и удари спирачки.

Камионът спря до нея. Преди Каролайн да успее да каже и дума, той бе вече вън от него.

— Господи, ти наистина изуми целия град. Всички във фабриката се интересуваха повече от теб, отколкото от заплатите си.

— Май никой не се зарадва, че спечелих търга, вместо Лий. — С крива усмивка тя го хвана под ръка и го задърпа по стъпалата. — Мислех, че ще са по-доволни аз да ги взема на работа, отколкото Лий да я разруши.

— Видях го надолу по пътя. Какво е правил тук? — Джимбо издаде напред челюст. — Да не те е нагрубил?

Изненадана от разпаления тон на брат си, тя стисна ръката му, за да го спре да не тръгне да гони Лий.

— Не!

— Сигурна ли си?

— Е… Всъщност имаме някои разногласия — отвърна тя, за да го успокои, като в същото време не искаше и да го лъже.

Джимбо сви юмрук, разтривайки кокалчетата си с другата ръка.

— Трябва ли да си поговоря с него?

— За нищо на света! Ти винаги си му се възхищавал. Има ли нещо между вас, за което не си ми казал?

— Нищо особено. — Той погледна към пътя. Лий нямаше да се върне. Усмихна се на сестра си и каза: — Според слуховете, които обикалят града, той имал няколко инвеститори, които се интересували от фабриката. Лий е истински мозък, когато става дума да се извлече печалба от поземлена собственост. Преди да започна тази работа, той ме попита дали не искам да му стана съдружник.

Каролайн долови смес от възхищение и съжаление в гласа му.

— Защо не прие предложението му?

Като се усмихна срамежливо, Джимбо потупа крака си:

— Не исках да го дърпам назад с този крак. Той ми предложи, преди да започнеш работа в магазина… Преди операцията.

— Ти щеше да си ценен човек за него, независимо дали пълноценно използваш крака си, Джимбо.

Тя посочи с пръст челото си.

— За да успееш в бизнеса, е необходимо да има нещо тук.

— Може би е така, а може би не. Просто не можех да си представя, че ще ме носи на гърба си заради теб. — Джимбо се пресегна, за да отвори вратата. Ръждясалите панти изскърцаха зловещо. — Нищо не се е променило от последния път, когато бях тук — единствените предачи са паяците. Предполагам, че Джъстин може да си позволи само тях. — Той прегърна сестра си. — Имам доверие в теб, но докато това място стане печелившо ще падне работа. А вярно ли е, че се каниш да купиш и „Шептящите дъбове“?

Каролайн въздъхна тежко.

— Вероятно и броячите на паркинга имат уши.

— Не, не… Всъщност, мисля, че Джъстин е споменал намерението си да продаде къщата пред Бо — шефът на банката, за да го остави на мира. Бо пък казал на Ралф, в случай че иска да я купи. Ралф казал на Мейсън и…

— Няма значение — засмя се Каролайн. — Ясна ми е картинката. Значи вече целият град е научил, че утре вечер ще бъда в „Шептящите дъбове“.

— Да.

— Колкото до мен, аз не одобрявам решението ти да отидеш там сама. Репутацията на Джъстин не се е променила през тези години.

— Но аз се промених! Не съм онова невинно дете, което някога той се опита да съблазни. Джъстин го знае и няма да се опита да направи нищо такова.

— Променила си се — съгласи се Джимбо. — Но той не е. Джъстин все още смята, че е Божи дар за всяка девица в околността. Ще опита и с теб.

— Той знае, че бях омъжена. Няма да съм му интересна.

— По-добре да се върнем в града. Искам да отидем в сервиза да залепят гумите, преди да са затворили.

Като излязоха навън Джимбо огледа спадналите гуми и попита:

— Какво се е случило?

— Някой ги е срязал.

— Кой може да е според теб?

— Не подозирам никого. — Тя го погали по бузата. Имаше вече бръчки. Господи, времето летеше!

— Ще кажа за това на шерифа Уелч. Ще има с какво да разнообрази деня си. — Джимбо вдигна мотопеда и го сложи в камиона си. — Не казвай на никого, сестричке. Аз ще разбера кой е.

Мисълта Джимбо да я защитава не допадна на Каролайн. Чувстваше се странно — бяха си разменили ролите. Но обстоятелствата бяха на негова страна — той бе посветен в тайните на градчето и щеше да се справи по-добре от нея.

— Мисля си, че един и същи човек е срязал гумите и е надраскал колата.

Тя забеляза как брат й стисна юмруци и присви очи.

— Ако разбереш кой е, кажи ми и ще отида веднага в полицията. Обещаваш ли? — Джимбо завъртя заканително глава и отвори вратата на камиона. — Влизай, сестричке.

— Не мърдам оттук, докато не ми обещаеш, че няма да се саморазправяш.

— Тук така се уреждат нещата и ти го знаеш. Ти си се променила, но Грейсвил — не. Влизай в камиона.

— Джимбо-о-о!

Твърдоглав като сестра си, той отвърна:

— Не обещавам нещо, което няма да изпълня.

Няколко секунди Каролайн се опитваше да го накара да сведе очи. Когато осъзна, че си приличат като две капки вода, тя изсумтя и отстъпи.

— Понякога си много досаден, братко.

Джимбо закачливо се усмихна:

— Съвсем същото си помислих за теб.

Бяха вече на половината път, когато Джимбо рече:

— Тази сутрин Хектор беше с мен в кафенето. Искаш ли да минем покрай къщи?

— Не. Имах достатъчно вълнения за днес. Без Хектор!

Джимбо ненавиждаше Хектор не по-малко от нея.

Едно мускулче на устните му играеше и тя се запита какво са правили заедно в кафенето.

— Учудвам се, че си говорите.

— Исках да видя как ще реагира на пристигането ти.

— И как реагира?

— Както очаквах. Не му хареса. Закле се, че никога няма да получиш имението.

— Мислиш ли, че Хектор може да е извършил тази вандалщина?

— Възможно е, но се съмнявам. Щях да видя камиона му.

— Може да е дошъл по някой от пътищата на дърварите иззад фабриката.

— Може.

Съмнението увисна в тишината. Джимбо я потупа по ръката и върна разговора към фермата.

— Миналата есен, по жътва, пътувах към къщи. Хектор бе засял няколко акра, но той никога не е бил добър фермер, а и няма право да живее в стопанството. То е на семейството на мама.

— Тя му го завеща.

— Да, бях едва десетгодишен, когато тя умря, но знам, че я е принудил да го направи. Непрестанно заплашваше, че ако не го прави, ще се обади в социални грижи да ни приберат. А тя бе прекалено горда, за да каже на някой, още по-малко да помоли за помощ. След смъртта й, Хектор заплашваше и теб по същия начин, нали?

Каролайн кимна.

— Когато заминах, единственото нещо, от което се страхувах, беше да не изпълни заканата си.

— Не можеше да ме вземеш със себе си.

— А исках. Така ме бе наплашил! Сънувах кошмари за онзи път, когато те бутна от верандата и ти счупи крака. Трябваше да кажем на мама тогава.

— Не можехме. Ние се страхувахме за нея, а тя за нас.

Джимбо потрепери.

— Предполагам, че страха да не те последвам го накара да се държи по-добре с мен. Ако не бяхме ние, нямаше кой да му върши работата. Поне завърших гимназия.

— И то с отличие — добави Каролайн. — Трябваше да ме оставиш да платя и да учиш в колеж. Можех да си го позволя.

— Налагаше се да се навъртам тук. Хектор заплаши, че ще завещае другиму имението, ако напусна града.

Джимбо забеляза твърдо стиснатите устни на сестра си, протегна се и ласкаво я погали.

— Мама също щеше да хареса това, че ще вземеш имението. Май му се вижда краят.

— Не знам още, Джимбо. Не съм сигурна дали мога да го получа обратно. Накарах Реджайна да се обади в архивите, защото не исках никой да знае, че съм се интересувала. Мерибет казала на Реджайна, че няма документи.

— Мерибет сигурно нещо бърка. Банката нямаше да отпусне и цент на Хектор, ако не използваше земята като допълнителна гаранция.

— В понеделник ще проверя данните сама.

— А не забравяш ли нещо?

— Какво?

— Всички те гледат какво правиш. Ако не искаш Хектор да се навърта около теб в офиса, по-добре да ме оставиш да се погрижа и за това.

— Няма ли да ходиш на работа?

— Помолих шефа за няколко дни отпуск. Както изглежда ще ми потрябват. Какви са плановете ти?

— В понеделник ще телефонирам, за да уредя ремонта. Имам нужда от строителен инженер да обиколи сградата и да провери електрическата инсталация и водопровода. Забелязах няколко дупки в зидарията, които трябва да се ремонтират. Има няколко вътрешни стени, които искам да се махнат, значи ще ми трябва и архитект. А това ме подсеща утре вечер да поискам на Джъстин оригиналните планове на фабриката.

— Иска ми се да си по-далеч от него, докато разбера кой се опитва да те прогони от града.

— Подозираш Джъстин? — попита тя скептично. — Не мога да си го представя как си цапа ръцете, за да ми среже гумите.

— Ти купи неговата фабрика. Не знаеше какво да прави с нея, докато беше негова, но мога да разбера, ако изпитва същото, което изпитваме аз и ти към имението. Никой от нас няма да става фермер, но то е част от наследството ни.

— А какво ще кажеш за Лий? Всички знаят, че са братя с Джъстин.

— Да, Лий също искаше фабриката… — Той се замисли и барабанейки по волана, измърмори: — Жалко, че той не е законният наследник. Фабриката щеше да работи, ти щеше да останеш в Грейсвил и досега щяхте да имате няколко деца, които да играят на поляната пред „Шептящите дъбове“.

— Я гледай, малкото ми братче! Ама че въображение!

— Така ли? Забелязах физиономията му днес, когато те видя за първи път. Гледаше те, като че беше ангела, оживял на Коледното дърво. — Той я побутна леко и продължи: — Ами ти как го гледаше в съдебната зала… И си мислиш, че никой не те е видял. Направо го изгаряше с поглед! Не забеляза ли как Мили Джоунс и Чарити Бланкъншип си извадиха ветрилата?

Каролайн се обърна към прозореца. Усети, че се изчервява.

— Наистина, все още ме вълнува. Трябва да си го призная.

Тя стисна устни и стана ясно, че няма да каже нищо повече.

Гърбът й настръхна при спомена за чувствата, които изпитваше в силната му прегръдка. Той спокойно можеше да я надвие, но бе използвал силата си само за да я възпре. Какво щеше да направи Лий, ако бе приела образа на съблазнителка и се бе обърнала в ръцете му? Щеше ли да я целуне?

Представи си колко изненадано щеше да я погледне, когато увие ръце около врата му, преди да обгърне талията й и наклони устни към нейните.

Какво щеше да направи тя?

Щеше да го целуне! И пак, и пак, и пак…

Каролайн сви устни. Не можеше да излъже себе си. Чувствата й бяха напълно объркани. Нямаше да му позволи да я целуне, докато се правеше на съблазнителка.

„Трябваше да го ухапя! — помисли си тя. — И то силно!“

— Искаш ли да те оставя в мотела, докато занеса гумите на поправка? — извади я от унеса й Джимбо.

Каролайн погледна часовника си. Да стои сама в стаята, без да има какво да прави не й се стори особено привлекателно.

— Много ли време ще е нужно?

— Може би да, може би не. Съмнявам се, че Мак ще има същия размер вътрешни гуми. Ще трябва да залепи дупките.

— Защо да не отида до кафенето и да поръчам няколко хамбургери със задушен лук? Аз черпя.

Джимбо се ухили:

— Няма нищо по-вълнуващо от това да си сложиш главата в устата на лъва, а сестричке?

— По-скоро да го дърпам за опашката. Побърках ги тази сутрин милите ни съграждани — лимузина, дрехи по поръчка и така нататък, и така нататък… — Тя погледна избелелите си джинси. — Струва ми се, че е време пак да ги разтърся. Нека се почудят кой се е върнал в Грейсвил — Каролайн Джаксън или госпожа Ноубъл!

— Ще ти призная нещо. С теб никога не е скучно. Ще дойда възможно най-бързо. Не искам нищо да изпусна.

— Няма. — Тя се усмихна дяволито. — Ще бъда извънредно очарователна.

— Тичам!

Пета глава

— Я гледай! Та това наистина е Каролайн Джаксън!

Бо Блантън, директорът на Националната банка в Грейсвил, блъсна стола си назад, стана и я покани да седне на неговата маса. Надебелял и оплешивял, той беше точно копие на проспериращ банкер в своя ушит по поръчка костюм. Носеше пръстен с огромен диамант на най-малкия пръст, а друг диамант украсяваше иглата на копринената му вратовръзка.

— Добре дошла отново в Грейсвил.

Каролайн бързо огледа кафенето, преди да реши къде да седне. Всеки посетител си имаше място — общественият елит бе отдясно, чиновниците — в центъра, а работниците — отляво. Неориентираните сядаха в едно от сепаретата край пътеката към кухнята.

Поколеба се за миг, когато видя Лий в едно от тези сепарета, където често бяха седели заедно. Звук на изненада се изтръгна от гърдите й, когато усети сивият му настойчив поглед върху себе си. Тя весело му се усмихна, все едно че нищо не се бе случило. И двамата се държаха цивилизовано.

— Няма ли да седнеш при мен? — подкани я свойски банкерът, като й задържа стола. Сърдечността на господин Блантън не можеше да заблуди Каролайн. Той вършеше много повече работа в кафенето, отколкото в облицования си с орехова ламперия офис. А и тя имаше тайни намерения. Един обяд с Бо Блантън щеше да й даде възможност да разнищи тайната около липсата на документи за имението на майка й.

Забеляза, че три от столовете на масата на банкера бяха свободни. Обикновено бяха запазени за Мейсън Колдфийлд — адвокатът на банката и за кмета. Възможността да размести обичайното подреждане й се стори забавна.

— Няма да имаш нищо против, ако един приятел седне при нас, нали? — каза тя.

Преди Бо Блантън да каже да или не, тя покани Лий: — Ела да обядваш с нас.

Когато Лий кимна в знак на съгласие, Каролайн се обърна отново към банкера.

— Джимбо ще дойде след няколко минути.

Бо щракна с пръсти, за да привлече вниманието на Гилда.

— Гилда, един леден чай за Каролайн.

— Подсладен или обикновен? — дотича Гилда веднага.

— Няма защо да бързаш, Гилда. Когато приключиш с поръчката на госпожа Роуз Торнтън, ми донеси обикновен чай.

Каролайн забеляза сянката, пробягала по лицето Бо Блантън. Възнаграждението за това, че бе внимателна към Гилда и Роуз дойде от съвсем неочаквано място… От Лий Карсън. Очите му я гледаха топло и с одобрение, когато сядаше на масата им.

— Роуз е една от клиентките на банката, нали? — каза Каролайн с приятен глас. — Не искам да си закрие сметката заради мен.

Достави й удоволствие да види как банкерът пъха пръст между колосаната яка и врата си, сякаш се задушаваше.

— Съжалявам, Роуз. Не видях, че Гилда взима поръчката ти. Както каза младата дама, няма нищо спешно. — После се обърна към Лий и му подаде ръка. — Как върви земеделието, Карсън?

— Както всички сте разбрали, загубих сделка тази сутрин.

— Не изглеждаш прекалено разстроен от загубата.

Лий издърпа листа с менюто измежду салфетиерата и бутилката с кетчуп и го подаде на Каролайн. Майстор в прикриването на чувствата си, той сви рамене и отвърна меко:

— „Карсън Ънлимитид“ ще оцелее и без фабриката.

Тя пое листа от ръцете му, очите им се срещнаха и в този момент усети, че притиска коляното й. Очите й се разшириха и топла вълна се разля по бедрото й чак до върха на пръстите.

„Масата е малка, но не чак толкова“, мислеше си тя, докато сърцето й възстановяваше естествения си ритъм. Имаше достатъчно място за дългите му мускулести крака. Това ли е неговият начин мълчаливо да се извини? И той ли бе така нетърпелив да сложи край на враждата като нея? Тя вдигна менюто, така че банкерът да не забележи и промълви:

— Примирие?

Лий кимна, усмихна се, а после протегна ръка под карираната покривка и погали коляното й. Когато Каролайн остави салфетката в скута си и докосна ръката му, той въздъхна с огромно облекчение. Не можеше да я мрази, въпреки че го бе забравила. Борбата с Каролайн го караше да се чувства безкрайно самотен, когато гневът му стихнеше. Всеки път!

— Струва ми се на всички е приятно, че една жена, израсла тук в Грейсвил, я купи — каза Бо високо. — Няма нищо по-хубаво от това, Каролайн! Кажи ми какво си правила, след като напусна хубавото ни градче?

От тишината в кафенето Каролайн разбра, че всеки е стаил дъх, наострил уши и очаква отговора й. Щеше да задоволи любопитството им, като каже истината. Но трябваше да им припомни, че Хектор я бе принудил да напусне гимназията:

— Трудно е да си намериш прилична работа без диплома. Първите няколко години работех като прислуга — миех чинии, чистех, гледах деца. Вечер ходех на училище, посещавах лекции в университета. Не можете да си представите колко бях щастлива, когато си взех последния изпит!

Лицето на банкера не промени изражението си, докато я слушаше, но тя чу останалите да ахкат. Усети как ръката на Лий потръпна, преди да я махне от коляното й. С ъгълчето на окото си зърна свитите му устни. Той изтръпна от прямотата й. Беше ли забравила, че показването и на най-малка слабост щеше да я направи уязвима от клюките? Докато историята й се повтори десетина пъти, истината ще бъде така изопачена, че няма да я познае. Той побутна крака й, искаше да я спре.

Каролайн се размърда и кръстоса крака, за да избегне предупредителните му подритвания. Много добре знаеше какво върши. Тайните правеха клюките сочни, а истинските факти — новините отегчителни.

— Големият ми шанс бе, когато започнах работа като продавачка в дизайнерския бутик на магазина „Ноубъл“. Благодарение на постоянното ми самоусъвършенстване при Ноубъл аз взех дори научна степен в областта на текстила.

Тя замълча и се усмихна на Гилда, която постави пред нея висока чаша с леден чай и допълни тази на банкера. Каролайн едва не се изкикоти, когато видя Бо да поглежда Гилда гневно, затова че бе прекъснала разказа й.

— Готова ли е поръчката, госпожо Ноубъл? — попита Гилда. — Специалитетът на деня е печено говеждо със зеленчуци по избор и сладкиш с праскови за десерт. Разбира се, можете да не поръчвате сладкиша, защото ще го опитате утре вечер.

— Така ли?

— Е, да… Искам да кажа, предполагам. Сади, готвачката в „Шептящите дъбове“ се обади и попита дали ще имам време да опека няколко сладкиша с праскови. Джъстин искал нещо специално за десерт, заради вас.

Внезапен шепот плъзна по масите. Каролайн усети как косата й настръхна. Чувстваше изпепеляващия поглед на Лий.

— В такъв случай — отвърна Каролайн, като се усмихна на Гилда — ще взема хамбургер със сирене, с гарнитура и пържени картофи. Два пъти.

— Два пъти бургери и два пъти пържени картофи?

— Джимбо ще дойде скоро.

— В такъв случай по-добре три бургери и шоколадов малц. Джимбо обикновено взема двойна порция от сладките неща…

— Гилда-а… Хамбургерите-е! — прекъсна я Бо. И понеже спазваше благоприличие заради Каролайн, измърмори: — Моля те.

Недоволна, Гилда пъхна бележника с поръчките в джоба на престилката, обърна се и извика:

— Три хамбургери, два пъти картофи и шоколадов малц, Джей!

Бо изчака, докато Гилда тръгне към кухнята и попита:

— Докъде бяхме стигнали, преди Гилда да се разбъбри.

— Продължих с моделирането на дрехи.

— При Ноубъл? Не чух ли Гилда да те нарича госпожа Ноубъл?

Лий погледна предупредително Бо Блантън.

— Да, така беше. — Тя си каза наум да не забрави да каже на Гилда да й говори на ти. — Омъжих се за Карл Ноубъл. Сега съм вдовица.

— Но ти си ужасно млада, за да бъдеш вдовица.

Бо поклати глава, като че е бил личен приятел на покойния й съпруг.

— Благословен ли е бракът ти с дечица?

— Не, нямам деца. — И без да й мигне окото, обясни: — Карл беше на твоята възраст, Бо. Бяхме се посветили един на друг и на взаимното ни щастие. Карл ми предложи да купя фабриката. Разбира се, остави на мен да реша.

Лий се чувстваше ужасно. Щастие? Бе й предлагал да се ожени за нея, за да я защитава, за да печели за нея, но никога не й бе предлагал щастие. Той се загледа безрадостно някъде над главата й.

— Всички сме доволни, че си взела правилното решение — избоботи Бо добродушно. — Това, което е добро за фабриката, е добро и за града. Ще направиш много хора щастливи, като им осигуриш честно заработени заплати.

Каролайн вдигна чашата си като мълчалив поздрав за думите на Бо. Беше направила първата стъпка към приемането й в Грейсвил. Погледна към Лий и забеляза гнева в очите му. Сърцето й замря. Лий никога нямаше да й прости, че купи фабриката.

— Ще имаш нужда от текуща сметка в банката — заговори Бо. — Ще видиш, че сме много отзивчиви.

Каролайн се усмихна на добронамереността му. Банкерът, като всички богати хора, нямаше намерение да позволява на когото й да било да бърка в неговия мед, ако не плати лихва по-висока, отколкото ако работи с друг. Това я бе накарало да приеме предложението му да седне до него. Беше готова да плати лихвата и основната сума и по полицата на Хектор.

— Тъй като започнахме делови разговор, аз имам един проблем, за който трябва да се погрижа веднага.

Тя остави чашата върху масата, като наблюдаваше как очите му светнаха, сякаш бе улучила кода за отваряне на касата. Лий изглеждаше разярен. Искаше й се да го увери, че не си е загубила ума. По-скоро би заровила парите си в консервени кутии зад фабриката, отколкото да позволи на Бо да води счетоводните й сметки.

— Имаш нужда да прехвърлиш средства от Атланта в нова сметка ли? — попита Бо обнадежден. — Или от заем?

Каролайн забеляза, че тракането на вилици и ножове спря. Никой не говореше. Всички бяха наострили уши.

Освен Лий. Той понечи да й каже, че за разлика от президента на Националната банка в Грейсвил, неговият колега в Савана е чувал за тайна на влоговете. Но тогава забеляза блясъка в очите на Каролайн и притисна устни с ръка, за да не се изкикоти. Бо се смяташе за хитър като лисица, докато всъщност лисицата бе тя.

— Бих искала да купя всички неизплатени полици на имението Джаксън.

Като се протегна за чантата да извади чековата си книжка, тя дочу сподавен смях и кашлица иззад нея.

Лий блъсна чашата си и чаят се разля. Само бързият рефлекс я спаси. Тя бутна стола назад и скочи.

— Гилда! — извика Бо. — Ела тук бързо!

— Моя е вината. Аз ще почистя — заизвинява се Лий. — Изцапах ли те, Каролайн?

Преди да успее да отвърне, тя усети как гърдите й мигновено реагираха, когато Лий докосна блузата й със салфетката. Зърната й се втвърдиха, щом пръстите му докоснаха дантеления й сутиен. Останала без дъх, тя не можеше да промълви и дума.

Отвръщайки сам на въпроса си, той каза съвсем естествено:

— Само няколко капки. По-добре да те закарам до мотела. — Той се обърна към бара: — Донеси бургерите и картофките, Гилда. Тръгваме.

Каролайн бе напълно объркана от смущение, но не и Бо.

— Добра идея, Карсън. Нямах какво повече да й кажа, освен че Хектор е изплатил полиците.

Това бързо върна Каролайн към разговора. Тя стрелна Лий с убийствен поглед и се отпусна в стола си.

Лий я погледна вбесен. Бе се проявил като недодялан тип за нищо! Единственият начин да я измъкне от този обяд и да й обясни насаме някои неща за стопанството, беше да я извлече насила. „И тогава, помисли си той, тя ще е прекалено разярена, за да ме слуша“. Изключително трудно положение! Лий нямаше друг избор, освен да седне отново, да си затвори устата и просто да я слуша какво говори с Бо. По-късно, когато никой нямаше да го чуе, щеше да й каже всичко.

— Хектор изплати полиците, а ти не знаеш откъде е взел парите, нали? — попита тя изненадана.

— Плати със стодоларови банкноти. Имаше достатъчно дебела пачка да купи и замък.

— Стодоларови банкноти? — Тя погледна към Лий, но лицето му бе непроницаемо. — Попитах Хектор на шега дали не е изкопал златото на майчиното ти семейство, скрито през войната между Севера и Юга.

Бо направи гримаса.

— Но ти го знаеш чичо ти. — Сви устни, мушна банковите разписки във външните си джобове и се накани да тръгва. — Мисля, че ако лекичко бях понатиснал тук-там щях да науча, откъде е намерил парите. Който и да му ги е дал, сигурно го е накарал да се закълне, че ще го запази в тайна.

Каролайн се намръщи и погледна Лий. Забеляза, че сивите му очи искряха развеселено. Нищо чудно, че останалите клиенти се бяха изсмели. От „лекото притискане“ на Бо до престъпното изнудване имаше една крачка. Това трябва да е първият и единствен път, когато е запазвана тайна в Грейсвил.

Нетърпелива да сподели наученото с Джимбо, тя погледна часовника си. Явно Бо не беше притискал Джимбо, иначе той щеше да й каже, докато пътуваха в камиона. Обърна се към бара и видя Гилда да оставя книжните пакети със сандвичите.

— Беше ми полезно да поговоря с теб, Бо… — Щеше да сбърка, ако го нарече господин. — Ще ме извиниш, но ще отида да видя защо се бави Джимбо.

Лий погледна Бо победоносно и помогна на Каролайн да стане от стола.

— И аз отивам натам — каза той с тон, който не търпеше възражения. — Ще те изпратя донякъде.

Бо Блантън протегна ръка на Каролайн.

— За мен бе истинско удоволствие да поговорим, госпожо Ноубъл. — Когато видя, че Лий посяга към джоба си, той направи знак и каза: — Не, настоявам аз да платя сметката. Бяхте мои гости.

Но тъй като не искаше да бъде длъжник на банкера, Лий метна двайсетдоларова банкнота на масата.

— Нека Гилда задържи рестото.

Докато чакаше на бара да опаковат малца за Джимбо, Каролайн си помисли, че Карл би се посмял с удоволствие, ако можеше да чуе разговора. Беше му приятно, когато хората си разменяха ролите. И бе доказал това, като бе лишил от наследство роднините си в нейна полза. По същата причина щеше да му допадне и историята за тези стодоларови банкноти. — Заповядайте, госпожо Ноубъл — каза Гилда, като й подаде два кафяви хартиени плика. — Три хамбургери, два пъти картофи и шоколадов малц.

— Ще почувствам, че отново съм си у дома, ако ме наричаш Каролайн.

Гилда се усмихна и крадешком погледна към банкера, за да види дали е чул молбата й.

— Добре… Каролайн. И бъди сигурна, че ще има от сладкиша за „Шептящите дъбове“.

Минута по-късно Лий вървеше заедно с Каролайн към сервиза на Мак. Чакаше да го попита дали знае нещо за забогатяването на Хектор. Дразнеше се, че тя смята банкера за по-добре запознат с работите на Хектор от него. Но това, което наистина го ядосваше, бе, че Каролайн ще отиде в „Шептящите дъбове“. Бе станал още по-язвителен, когато каза:

— Винаги съм те смятал за умно момиче. Май че съм се лъгал.

— Какво искаш да кажеш? — попита Каролайн обезпокоена.

— Нищо особено, освен че се опитвам да се поуча от грешките си. Странно, но си мисля, че нощта на осемнадесетия ти рожден ден бе повратна точка в твоя живот. Забравила ли си?

— Не.

Почувства как лицето й пламва от унижение. Първата й мисъл бе да грабне пликовете с храна, които Лий носеше, и да избяга. Но през по-голямата част от живота си бе бягала от очевидните истини. Трябваше да се изправи накрая срещу глупавите грешки, които бе направила. И защо да не покаже точно сега на Лий Карсън, че вече може да се справя сама.

— Ти ме беше поканил да ходим на кино в Савана. Аз обаче пожелах да отида в „Шептящите дъбове“ на „рождения ден-изненада“, подготвен от Джъстин специално за мен. Изненадата бе, че аз бях единственият гост, а подаръкът му за мен беше кратка разходка из „Шептящите дъбове“, която започваше и свършваше в спалнята му.

— Който ти не прие, ако добре си спомням думите ти.

Лий предусещаше, че Каролайн или ще му удари плесница, или ще хукне като луда, когато зададе следващия си въпрос, затова я подхвана за ръката, наклони се към нея и каза тихо:

— Отиването ти на тайна вечеря за двама в „Шептящите дъбове“ не означава ли, че повтаряш грешката си?

— Отивам да видя къщата — отсече тя. — Точка!

— И последния път те примами по същия начин.

— Има една огромна разлика, Лий. Аз отивам там като бъдещ купувач. И с пръст няма да ме пипне.

— Добре — избоботи Лий скептично.

— Ти си предубеден. С Джъстин никога не сте се разбирали. Кажи ми една причина, която да разколебае намеренията ми да купя нещо, което винаги съм искала.

— Защото „Шептящите дъбове“ са само символ на онова, което искаш. Винаги си мечтала за уважение. Но не беше необходимо да напускаш Грейсвил, за да го получиш и съвсем сигурно е, че не е нужно да притежаваш „Шептящите дъбове“. Уважението не се купува. То се заслужава, Каролайн!

— Предполагам, че се смяташ за живо доказателство на тази теория.

— Да, така е. — Лий я видя да хапе долната си устна, после сви рамене. — За какво се замисли сега?

— За годините, които са ти трябвали да спечелиш всеобщото уважение. Не искам да започвам отначало! А и не се налага. Ако не си забелязал, ще ти кажа, че всички в кафенето седяха на ръба на столовете си, очаквайки да чуят какво ще кажа.

— Любопитство, примесено със завист. Няма да е задълго. След седмица впечатляващото ти пристигане ще е забравено. Ще бъдеш отново отхвърлена, ще стоиш с нос, залепен на стъклото и ще се чудиш защо никой не играе с теб — като някога.

Каролайн чу думите му, но дълбоко в сърцето си вярваше, че съдбата на всеки обитател на „Шептящите дъбове“ е предопределена. А старите убеждения трудно се променят. Всъщност, онова, което бе казал Лий, бе нечувано. Наистина ли вярваше, че „Шептящите дъбове“ няма да й помогнат да получи уважение? Или за него къщата бе киселото грозде?

— Кажи ми истината, Лий. Ако Джъстин ти предложи да купиш „Шептящите дъбове“, няма ли да го направиш?

Лий премести пакетите в другата си ръка, за да обмисли отговора си. Можеше да я излъже и да каже „не“ или пък да потвърди очакванията й и да отвърне с „да“, но рече:

— Ситуациите са различни, Каролайн. Баща ти не е притежавал „Шептящите дъбове“.

Като се усмихна на това измъкване, тя каза:

— Значи, все пак, би купил къщата?

— Не съм казал това.

— Окей. Не си. Значи не би я купил?

— Казах, че основанията ни са различни.

— Добре. Ако притежаваш „Шептящите дъбове“, ще узакониш правото си да станеш член на семейство Карсън и ще си спестиш униженията, които са ти били нанасяни като дете. Би я купил! — Тя щракна с пръсти. — На часа! Аз също.

— Забравяш репутацията на Джъстин. Причините да те кани там не са се променили. Направи си услуга и ми позволи да ти уредя среща с брокер по недвижими имоти.

— Както казах, ти си предубеден. Мисля, че причината да иска да уреди сделката насаме е проста. По този начин ще избегне комисионата на брокера.

Лий закрачи по-бързо. Струваше му се, че тя ще загуби. Нямаше никаква вяра на Джъстин. От клюките, които се носеха, знаеше, че жените намирали Джъстин изключително привлекателен. Беше си поживял хубаво на младини из цялата област. Поне трябваше да признае благоразумието му да не доказва мъжествеността си с рояк сивооки дечица.

Лий потръпна от омраза. Не можеше да рискува и да позволи Каролайн да попадне в ръцете му. Крайно разтревожен, той реши да направи онова, което чувстваше, че бе пропуснал преди десет години.

— Забранявам ти да отиваш в „Шептящите дъбове“!

— Моля?

Вдигна ръка, за да предотврати избухването, проличало в очите й.

— Нека да го кажа по друг начин. Сама би стигнала до извода, че отиването в „Шептящите дъбове“ е неразумна постъпка.

— Внушаването на мисли едва ли е нещо по-добро от даването на заповеди!

Каролайн пристъпи към него и издърпа пликовете с храна.

— Ще отида там, където поискам, по дяволите! Не можеш да ме спреш.

— Помни ми думата. Този път ще те спра, Каролайн. Можеш да ми вярваш.

Шеста глава

На следващата вечер Каролайн се движеше с мотопеда си по алеята, оградена с дъбове, към имението Карсън. Щом сенките на дърветата я обгърнаха, тъмнината смени здрача и тя трябваше да включи фара. Слабият лъч я накара да се запита дали все пак не бе опасно да пътува с мотопед.

Проява на ексцентричност, поправи се тя, като си спомни думите на Карл, че парите са мярката, която определя разликата между лудост и ексцентричност.

Мотопедът беше един от многобройните подаръци от Карл.

Вятърът развяваше копринените кичури коса, подаващи се изпод каската, а ароматът на глициниите, обгърнали гигантските дъбове, гъделичкаше ноздрите й. Искаше й се да сподели тези божествени усещания с него.

Изведнъж съзря джипа на Лий, блокирал алеята, и сърцето й подскочи. Осъзнаваше, че обичта към съпруга й бе като опитомена в сравнение с дивата нестабилност на чувствата, които Лий предизвикваше. Нямаше го онова спокойно средно положение, както в отношенията им с Карл. Тя искаше или да го убие, или да го целува.

Полека натисна спирачките и спря до отворената врата на джипа, където Лий бе седнал, скръстил ръце и крака. Решена този път да не му позволи да я предизвика да се държи лошо, тя вдигна козирката на каската и рече:

— Препречил си пътя.

Тъмносивите му очи пробягаха по нея. Беше облечена с екстравагантен гащеризон, каквито не се носеха тук. Дългите ръкави, високата яка и свободните крачоли му придаваха вид на сериозна дреха, но хлъзгавата златиста материя проблясваше предизвикателно по тялото на Каролайн.

„Съблазнителна като грях“, помисли си той, като не можеше да не се впечатлява от кройката, подчертаваща формата на гърдите й. Запита се какво ли носи под тази възбуждаща дреха, ако изобщо носеше нещо. Коприна с дантели? Или обикновено бельо. Устата му пресъхна. Трябваше да обуздава въображението си, като си припомни, че е тук, за да спаси Каролайн от прелъстяване, а не да я прелъсти.

— Да, препречил съм го — отвърна той тихо. — Няма да ходиш в „Шептящите дъбове“.

— Виж какво, Лий, ходя там, където поискам, когато си поискам и с когото поискам.

— В този случай ще поискаш да обърнеш и да се върнеш по алеята с мен.

Каролайн повдигна леко вежди и му се присмя:

— Значи трябва да проваля срещата си, защото ти смяташ, че не мога да уредя една сделка, без Джъстин да ме съблазни?

Лий чу, че тя включи отново мотора, докато насочваше предното колело към плитката канавка, встрани от пътя. Ловко преметна крак над предния калник, яхна го и хвана кормилото. Задното колело се завъртя и изхвърли пясък. Каролайн изсъска:

— Потегляй!

Лий ловко измъкна ключа. Моторът спря и светлините угаснаха.

— Ще дойдеш с мен, без значение дали искаш, или не.

— Едно не ти харесвам — винаги си ми нареждал какво да правя.

Като сдържаше гнева си, тя скочи от мотопеда и спусна стойката.

— Ти какво би направил, ако ти кажа: „Идваш с мен, независимо дали искаш, или не“?

Лий се усмихна.

— Само кажи къде.

Внезапно й хрумна, че това бе добра идея — Лий да дойде с нея. Ако Джъстин имаше някакви порочни намерения, присъствието на Лий щеше да ги охлади.

— В „Шептящите дъбове“. Настоявам да ме придружиш.

— Шегуваш ли се?

— Сериозно. Ела с мен, Лий.

Спомни си нещо и се усмихна. Веднъж, когато Карсънови бяха в отпуск, тя накара Лий да се промъкнат и да надзъртат през прозорците. Едва бяха обиколили къщата и пазачът ги откри и изпроводи не особено любезно през входната врата. Седмици след това говориха за тяхната лудория. Тя протегна ръка и докосна неговата.

— И ти си любопитен като мен, признай си.

В тази тъмнина, така близо един до друг, само с няколко звезди, надничащи през клоните, Лий мислено си призна, че наистина беше… любопитен. Любопитен да разбере какво е това напрегнато чувство, което пулсираше нагоре по ръката му. Любопитен към предизвикателните й устни. И все още любопитен какво носи под тази лъскава материя, която шумолеше като коприна, когато се движеше.

— Това е големият ти шанс, Лий. Да се разходим из „Шептящите дъбове“ ще е нашата сбъдната мечта. Ела с мен. Знам, че винаги си го искал.

— Нищо не знаеш за онова, което искам — отвърна Лий, а гласът му бе станал плътен от скрито желание.

— Знам. Искаш фабриката и къщата. Хиляди пъти си говорил за това. Ела с мен, моля те!

— Имахме и други мечти.

Докосването й го накара да се приближи. „Мечти, в които само ти присъстваше“, добави той наум.

Нежността в гласа му я изненада. Бе толкова погълната да го уговаря, че не контролираше движенията на пръстите си. С приближаването му ръката й се плъзгаше все по-нагоре. Разликата във височината им изчезна, когато той се наведе.

Хиляди доводи да не иска неговите целувки нахлуха в ума й, докато отстъпваше пред напрегнатото му тяло. Лий искаше фабриката. Бе я спрял да отиде в „Шептящите дъбове“, защото не й вярваше, че ще може да предотврати нежеланото ухажване на Джъстин. Той си мислеше, че бе напуснала Грейсвил, за да намери богат изкуфял старец, който да се ожени за нея.

Не, по дяволите, тя няма да го целуне, докато продължава да я смята за безскрупулна съблазнителка. Тя извърна глава, но, без да се колебае, той обсипа врата й с целувки. Каролайн затвори очи, когато почувства устните му на ухото си. Замая се и се вкопчи в него, за да не падне.

— Лий, недей! — Едва успя да чуе собствените си думи. Гласът й бе плътен и дрезгав от потисканите чувства. — Не!

— Да! Забрави „Шептящите дъбове“!

Устните му обиколиха цялото й лице. Наклонената й глава му откри извивката на врата. Обви с ръце тънката й талия и тя се притисна в него.

— Забрави фабриката! Забрави всичко, освен онова, което предизвикваш у мен!

— А ти можеш ли да забравиш?

Докато потръпваше в ръцете му, той си мислеше само колко хубаво бе, че тя е тук, с него. Дали би могъл да забрави? Да й прости, че го бе зарязала, че се бе омъжила за друг? Устните му покриха нейните. Беше я целувал хиляди пъти в мечтите си, но въображението му бе слабо в сравнение с тази страст, която усети, когато ги разтвори. „Има вкус на ментова паста — нейният особен вкус“, мислеше си той, когато плъзна езика си по нейния. Тя му отвърна като лекичко го хапеше. Почувства тялото си крайно възбудено. Огледа се. Огромните дъбове, надвесили се над тъмната алея, го успокоиха и той премести ръце към гърдите й, за да ги поеме през трептящата златиста тъкан. Палецът му се плъзна по ръба на сутиена й и даде отговор на един от въпросите му. После докосна втвърдените й зърна, за да отхвърли всяко съмнение.

Каролайн знаеше, че трябва да го спре. И щеше да го направи. След една-две минути. След три… Не трябваше да сключва ръце около врата му. Не, определено не биваше… Но го направи. Не биваше да позволява да гали така настойчиво гърдите й… Но го направи. Откога беше в Грейсвил? Малко повече от двайсет и четири часа? Не биваше да го оставя да разкопчае дрехата й. Но го направи. Главата й се въртеше. Не знаеше кое е правилно, кое не.

Искаше той да я докосва, искаше го с такава страст, че се изплаши. Всеки път, когато езикът му уверено обхождаше устата й, първичните й инстинкти я предупреждаваха, че не е единствената, която бързо губи всяко усещане за това къде са и какво става. Всеки миг можеше да се появи Джъстин, за да провери защо се бави.

— Лий… Трябва да спрем — прошепна тя неуверено, когато Лий си пое въздух.

Усети устните му, влажни и горещи, по шията си.

— Джъстин…

Лий вдигна глава, като я придърпа към себе си, за да скрие голотата й от очите на брат си. Диво желание да ослепи всеки, който погледне неговата жена, се надигна у него.

— Къде е?

— Не… Не, само… — Замаяна и объркана от реакцията му, тя се опита да се закопчае. — Джъстин не е тук, но той… — Пръстите й така се разтрепериха, че не можеше да вкара копчетата в илиците.

Лий пое дълбоко въздух, за да се овладее. Сякаш кожата му се бе възпламенила. Не успяваше да се контролира, а това рядко му се случваше с жена. Единственото хубаво нещо бе, че като погледна Каролайн, тя също бе така завладяна от страст.

— Ела тук — нареди той.

Вкара едно копче в илика, но не можа да довърши тази проста операция, която трябваше да скрие дирята между гърдите й. Не можа да устои и бързо я целуна по меката заобленост и едва тогава закопча дрехата. Каролайн не му попречи. За да премахне смущението им, той се пошегува:

— Който е казал „Далеч от очите — далеч от сърцето“ е сбъркал. Ти винаги си била пред очите ми. Дори в сънищата…

Светлини на приближаващ автомобил затанцуваха по стволовете на дърветата. Бръмченето на мощен двигател не й даде възможност да попита какво още бе искал да й каже. Той се бе обърнал, за да посрещне натрапника.

Наистина ли е мислил винаги за нея? Лицето й почервеня, когато си спомни колко рядко се бе сещала за него. Като жертва на доброволна амнезия, тя се бе опитвала да забрави тежкото си детство. Бе възпирала и добрите спомени заедно с лошите. Бързо се закопча. Съжаляваше, че Джъстин ги бе прекъснал и в същото време изпитваше облекчение. Лий й бе казал, че може да забрави случилото се през годините в Атланта, но тя искаше да му каже цялата истина.

„Да търсиш винаги най-изгодния момент е погрешно“, отчаяно установи тя. Все едно да продаваш вълнени палта през юни. Трябваше да му каже истината за женитбата си преди, а не след това внезапно избухване на изгаряща страст, нали? Прехапала устните си, Каролайн наблюдаваше приближаващите светлини. Трябва да изчака. С разтреперани пръсти закопча и последното копче.

— Готова ли си? — попита той и я огледа през рамо.

Тялото му все още пулсираше от желание. Още една причина да мрази Джъстин.

Тя прокара ръка по предната част на гащеризона, за да се увери, че всичко е наред и оправи косата си. Външният й вид бе безупречен, но не и спокойствието, особено след като видя как той следи движенията на ръцете й.

— Да.

Лий мислено простена, като си представи ръцете на Карл Ноубъл да галят тялото й. Мисълта, че някой друг мъж е предизвиквал страстта й, бе причината за много от неговите кошмари. Измъчван от новия им пристъп по вина на Джъстин, той каза бързо:

— Ще те заведа, там, където отиваш.

— Ще дойдеш с мен в „Шептящите дъбове“?

Лий се усмихна на изненадата й. Същото вълнение звучеше в гласа й, когато го бе убеждавала да отиде с нея. Беше му приятно да види същата онази Каролайн от преди години.

Убеден, че Джъстин няма да му позволи, дори и да пристъпи до къщата, той отвърна:

— Да, но с една уговорка.

— Каква?

— Да не я купуваш за мен.

Тя си спомни как му се бе присмяла във фабриката и отвърна с ирония:

— Да те победя два пъти в един ден? Не, благодаря. Готова съм да направя компромис. Ако искаш „Шептящите дъбове“ — можеш да я имаш, е, с моята благословия.

Когато чуха вратата на кола да се затръшва и двамата се извърнаха към ослепителната светлина. Джъстин вървеше към Лий, а свитите юмруци издаваха намеренията му.

Каролайн пристъпи напред с желанието да предотврати избухването между двамата мъже и мило каза:

— Здравей, Джъстин! Извинявай, че закъснях, но чаках да дойде консултанта ми по недвижими имоти. Няма да имаш нищо против да сложиш прибори за още един човек, нали?

— Поканила си него? — изръмжа Джъстин. — Това копеле!

— Да.

Стори й се много по-лесно да се противопостави на Джъстин, отколкото на Лий. „Вероятно, защото — предположи тя — Джъстин вече не ме привлича. А Лий беше страхотен!“ Тя го хвана под ръка, а той, овладял напрежението си, не се хвърли напред като разярен бик, пред когото са размахали червено наметало.

— Той е местният специалист по недвижима собственост.

— А и аз имам законното право да ти направя предложение — предизвика го Лий, с леден глас.

— Да гния в Ада, ако продам „Шептящите дъбове“ на теб!

Лий се усмихна полека и Каролайн разбра, че намира тази идея особено приятна. Само промяната на положението му го възпря да смачка аристократичния нос на брат си.

— Доколкото знам, „Шептящите дъбове“ са потънали в разруха — парира го Лий. — По-добре приеми някое предложение и се смятай за късметлия… Отново.

— Отново? — просъска презрително Джъстин. — Какво, по дяволите, имаш предвид?

— Много добре знаеш! — Лий освободи ръката си. — Всички казват, че си извадил късмет да си законно роденият. — Усмивката му стана по-широка. — Аз обаче промених нещата, нали? Ролите ни са разменени. Сега ти си този, който няма късмет.

Каролайн имаше чувството, че е попаднала в центъра на битка. Тя вдигна ръце, за да прекрати престрелката.

— Господа, да се върнем към бизнеса.

— Няма да правя бизнес с него! — отвърна Джъстин след няколко секунди.

Колебанието е провал, спомни си Каролайн едно от основните правила при водене на бизнес преговори. Въпреки привидната смелост на Джъстин, тя разпозна нотки на безпокойство в гласа му. Бяха й познати подобни ситуации. Тя искаше „Шептящите дъбове“ повече от всичко на света, а Карл я бе научил умело да се справя точно в такива ситуации.

— „Шептящите дъбове“ не са единственото имение в Грейсвил. — Тя погледна към Лий. — Съжалявам, че те обезпокоих. Ще тръгваме ли?

Усетил накъде бие, Лий потисна злорадата си усмивка и каза:

— Има една къща с изглед към океана, която може да ти хареса. Ще ти я покажа.

— Твоята къща? — засмя се Джъстин. — Няма да й хареса. Няма нищо общо с „Шептящите дъбове“.

Лий хвърли настървен поглед към Джъстин. Този човек и представа няма какъв късметлия е! За нищожна сума, безплатно дори, би разбил носа му. Само пръстите на Каролайн го спираха да не загуби търпение.

— С най-голямо удоволствие ще дойда да видя дома ти — каза Каролайн.

— П-п-почакай за момент — запелтечи Джъстин. — Не си ли някак неучтива? Ами вечерята?

Нима очакваше учтивост след начина, по който бе говорил с Лий? С разпилени коси, вирната брадичка и искрящи очи, тя бе изкушена да му каже някои неща, без да си мери думите. Но такова поведение би развалило новата й репутация на изтънчена жена. Бързо смени тактиката и отвърна с благ глас:

— Можеш да изядеш допълнителна порция от сладкиша на Гилда… Препоръчвам ти го.

Лий се изкикоти. Думите й прозвучаха точно на място.

— Баща ми казваше, че не можеш да направиш от свинското ухо копринено портмоне — каза Джъстин със самодоволна усмивка. Като се завъртя на пети, той отиде до колата си: — Няма да получите втора покана, „многоуважаема госпожо“. Ще съжалявате! Ужасно ще съжалявате!

Без да се страхува от заплахите и без да се впечатлява от лошото му мнение, Каролайн има дързостта да му помаха весело, когато тръгна на заден по алеята.

— Това ли е изисканият вариант на общоприетия нецензурен жест? — пошегува се Лий, въодушевен от избора на Каролайн да остане с него.

— Как позна?

— Чух как зъбите ти скърцаха.

— Дамите не скърцат със зъби — каза тя надменно и за да потвърди казаното, добави: — Страница двеста седемдесет и четири, крайната дясна колона от наръчника ми по етикецията. След бележките за хъркането, гризенето на ноктите, къркоренето на стомаха и…

— Научила си наизуст цялата книга?

Каролайн се засмя на учуденото му изражение, после се приближи и го потупа ласкаво по бузата.

— … зяпването от изненада. Не само търговия съм изучила в Атланта, скъпи.

Стори й се, че забеляза болезнена сянка да преминава по лицето му. Не можа да види добре на светлината на отдалечаващите се фарове. Но реши, че сигурно се лъже, когато той посочи мотопеда й и попита:

— Твоята книга препоръчва ли такава измишльотина?

— Разбира се. Страница шеста.

— Внимавай, Пинокио. Струва ми се, че носът ти започва да расте.

— Сбърках страницата?

— Сбърка книгата. Изглежда си се объркала и си прочела рекламната брошура на мотопеда. — С престорена въздишка, той го подкара към джипа. — Освен спуканите гуми, поддръжката на такива приспособления сигурно не е проблем. Голяма част от изминатите километри липсват на брояча, защото обикновено пътуват в задната част на някой камион.

— Така ли мислиш?

В интерес на истината — не мислеше така. Всъщност би искал да пътува с нея към къщи. Ако тя имаше кола, той щеше да се лиши от това удоволствие.

— Не.

Лий я прегърна и я поведе към вратата на джипа.

Каролайн му се усмихна, когато я отвори пред нея. Преди да се качи, тя го погали по бузата.

— Благодаря.

— За какво? — попита той и затвори след нея.

Каролайн се протегна през отворения прозорец, за да докосне пак лицето му. Погали с палец устните му и отвърна:

— За всички врати, които отваряш за мен и аз влизам, без да съм ти благодарила. Наистина съжалявам, че не съм оценила досега как си седял тук и си ме чакал да порасна.

— Извинението се приема — каза Лий. Сърцето му щеше да се пръсне. Никога не би признал, но се чувстваше напълно замаян. Едва се сдържа да не затропа с крака от радост.

Нетърпелив да отведе Каролайн далеч от лапите на Джъстин и нейната къща-мечта, той бързо потегли.

— Хладилникът ми е празен — каза той, след като бяха излезли на магистралата. — Искаш ли да отидем да вземем нещо от Гилда? Нейните печени пилета са все още най-добрите в града. Може би ще мога да измъкна и порция сладкиш с праскови.

Каролайн жадно изучаваше профила му и се чудеше защо се бе разбъбрил така. И той ли беше така развълнуван и нервен като нея? Въпреки че седеше съвършено спокойно, вътрешно трепереше, сякаш бе на прага да открие нещо изключително.

— Всичко, което поръчаш, е добро за мен — прошепна тя.

— Всичко?

— Не съм придирчива. Карл казваше, че ще изям и недопеченото и изгорялото говеждо. Щом не издава звуци и не бяга от чинията — все ми е едно как е сготвено. — Очакваше Лий да се засмее, но когато той остана безмълвен, Каролайн каза: — Рано или късно ще се наложи да говорим за Карл, Лий.

— По-късно, може би — отвърна той кратко.

Завиха от Мейн стрийт по алеята, която водеше към задната част на кафенето. Като намали съвсем скоростта, той изчака колата пред него да се придвижи.

Бе прекарал голямата част от нощта буден, страхувайки се, че Каролайн все още е увлечена по Джъстин. Затова препречи алеята към „Шептящите дъбове“. Тя бе притъпила тези страхове, като бе отвърнала на целувките му. И напълно ги бе унищожила, като бе изпратила Джъстин да яде допълнителната порция сладкиш. Щеше да е пълен идиот, ако развали вечерта с откровен разговор за Карл Ноубъл. Не би задал никакви въпроси, а тя не би изрекла никакви добронамерени лъжи, само за да не нарани чувствата му.

— Карл беше важна част от моя живот — рече Каролайн, прочела мислите му.

— „Беше“ е важната дума, мила. Не съм безсърдечен или жесток, но съпругът ти го няма. Нека го оставим на мира.

— Така ли мислиш? Щастлив е, който не знае, така ли?

— Така е, по дяволите!

— А няма ли да ме наречеш прелъстителка в очите?

— За Бога, Каролайн! Заклевам се пред купчина от библии, че тази дума прелъстителка е изтрита от речника ми. Окей?

— Какво ще кажеш за пържено пиле и сладкиш с праскови? — попита Гилда, широко усмихната. — Тези думи има ли ги още в речника ти?

Каролайн се смъкна в седалката си, а й се искаше да се скрие под нея. Така бе увлечена в разговора си с Лий, че не бе обърнала внимание къде са. Малкото хора, които не го бяха чули да казва „прелъстителка“, сега щяха да го разберат от втора ръка.

Онемял, Лий успя само да кимне към Гилда, а после погледна безпомощно към Каролайн. Лицето й май пламтеше в тъмнината. Съжали за непредпазливостта си.

— Приятно ми е да ви видя двамата отново тук — каза Гилда като надникна през прозореца на джипа, за да не пропусне нещо. Но когато Каролайн не отвърна, тя каза високо: — Предполагам, трябва да звънна на Сади и да й върна парите за сладкиша, който изпратих у Карсънови.

— Нямаш нужда от телефон — измърмори Каролайн. — Сигурна съм, че те е чула.

— Какво каза, гълъбче?

— Казах, че ще вземем нещо за вечеря — отвърна Каролайн.

Докато Гилда се смееше и даваше поръчката на Джей Уай, Лий съчини мислено някакво извинение. Просто „Съжалявам“ му се струваше някак недостатъчно и тогава Каролайн го изпревари:

— Съжалявам — каза тя тихо.

В същото време той се опита да измисли как да спре Гилда да не разнесе пикантната новина.

— Моя е грешката.

— Едва ли. Аз говорех на висок глас.

— А аз те предизвиках. Скъпа, аз съм този, който трябва да се извини. — Той погледна през прозореца. — От ревност. По дяволите, аз съм един маниак! Нямам с какво да го оправдая, освен с това, че женитбата ти с Карл не влизаше в плановете ми за нас.

— Ш-ш-т. Идва. Да говорим за друго, окей? — И продължи на по-висок глас. — Знам, че си специалист, когато става дума за недвижими имоти, но вярваш ли наистина в тези безумно съблазнителни слухове за намерено злато при…

— Заклех се никога да не говоря за това. — Той посочи устните си. — Запечатани са.

— Странно. Злато? В Джорджия? — Тя сниши гласа си до шепот. — Дори и няколкото намерени люспици не биха ме накарали да рискувам парите на Ноубъл за разкопки.

— Нарича се разработване на мина — поправи я Лий, като й намигна.

— Не можеш да ме убедиш. Да отворя фабриката е рисковано начинание. Не ме засяга дори, ако хората, с които си говорил, намерят висококаратово злато. — На Каролайн й бе много трудно да остане сериозна, когато Гилда загуби равновесие и за малко щеше да падне от прозореца. — Никой не може да ме съблазни с блясъка на златото.

— Добре ли чух? Казвате, намерили злато?

— Нищо, Гилда — отвърна Лий бързо. — Някаква клюка…

Гилда му подаде храната, после погледна златната си венчална халка.

— Аз, такова. Винаги ми се е искало да намерим поне къс злато. Преди време ходихме с Джей Уай да покопаем в Калифорния. Нищо не намерихме, но… — замечта се тя. — Много ми се иска да опитаме още веднъж.

— Казвам ти, както си е, Гилда. Няма злато в Джорджия.

— Не се поддавай на златната треска като Лий. Ти си имаш своята златна мина тук в Грейсвил — предупреди я Каролайн, едва сдържайки смеха си.

— Да, така е, но… Злато… Практически е пред вратата ми. — Тя се наведе към Лий и прошепна: — Имаш ли карта?

— Не. Няма злато, Гилда. За какво ти е карта!

Гилда замислено потупваше брадичката си.

— Джей Уай и аз няма да можем да отидем преди понеделник, заради работата.

— Ще съм ти благодарен, ако си мълчиш — каза Лий и бе убеден, че слухът ще се разпространи с бързината на огън в изсъхнала гора. — Нали не искаш в случай че решиш да отидеш за риба да дойде някой и да я изплаши.

— Дадено. Не си мислиш, че ще деля рибата с някой, нали?

— С никого, за Бога! — извикаха Лий и Каролайн в хор.

Нетърпелива да излязат от града, преди Лий да е развалил скалъпената история, като избухне в смях, Каролайн каза:

— До скоро, Гилда.

— До скоро — повтори Лий. Смехът, който се надигаше в гърдите му, избухна в момента, в който се дръпна от прозореца.

— Страхотна си! Така и не разбрах колко пъти й каза, че няма й грам истина в това, което е чула. И колкото повече й повтаряше, че е лъжа, толкова повече ти вярваше.

— Ами твоето постоянно „Не казвай на никого“? Обзалагам се, че ще има много заключени врати с надпис „За риба съм“. Не се ли срамуваш от себе си?

— Не — отвърна Лий самодоволно. — Ами ти?

— Изобщо! Слънцето и соленият въздух ще разведрят умовете им много по-успешно, отколкото ако киснат в кафенето и клюкарстват.

— Амин!

Седма глава

— Никак не прилича на „Шептящите дъбове“ — отбеляза Каролайн, когато Лий спря пред къщата. Лампи в градината осветяваха сивите стени и избуялите цветя до тях. — Много е модерна.

Лий изучаваше лицето й, нетърпелив да разбере какво всъщност си мисли. Сравняваше къщата му с „Шептящите дъбове“. Когато за първи път прегледа плановете с архитекта и той бе направил подобни заключения: едната — традиционна къща в колониален стил — двуетажна, с широки веранди и колони, а другата — модерна конструкция на няколко нива, с малки балкончета към всяка стая. Бе се отказал от първоначалните си намерения, когато архитектът му бе разкрил предимствата да живее в подобно жилище.

Стоеше безмълвен и се молеше Каролайн да одобри избора му, а всъщност можеше сам да я убеди. Домът му бе спечелил няколко награди и бе описан в един от последните броеве на „Аркитекчъръл дайджест“. Но всичко това нямаше значение за него в сравнение с мнението й. Колкото по-дълго стоеше безмълвна, толкова повече се стягаха мускулите му. Може би за първи път Джъстин бе прав? Толкова ли не й харесваше?

Неспособен да чака повече, той грабна двата плика с храна и излезе от джипа. Да кажем, че тя не хареса модерния дизайн и отдалеченото място. Е, и какво от това?

Лий усети как се поддава на старите си несподелени чувства към Каролайн. Тя се раздвижи на седалката, чак когато той затръшна вратата. Поток мека светлина заля пътечката към входната врата в момента, в който кракът й стъпи на нея. Очарована, тя се впусна към вратата и извика на Лий:

— Хайде, много се бавиш! Нямам търпение да видя как е вътре!

— Не е кой знае какво. — Като „Шептящите дъбове“, помисли си той и ускори крачка, за да я настигне.

Светлина огря и верандата, когато Каролайн изтича по стъпалата. Никой в Грейсвил не заключваше и тя импулсивно посегна към дръжката. Ръката й увисна във въздуха. Объркана се взираше в гладката повърхност.

— Няма дръжка?!

— Цялата къща е компютризирана.

Той натисна с палец малък бутон и вратата се отвори.

— Чудех се дали да не сложа система за разпознаване на гласа, но…

Каролайн се вмъкна вътре, докато Лий още й обясняваше нещо за високите технологии. Тя беше чела за къщите с електронни системи, но това бе нищо в сравнение с усещането, когато наистина попаднеш в такава къща.

Вниманието й бе привлечено от високите стъклени стени, с изглед към „Интракоустъл уотъруей“. Белите кожени кресла, свободно подредени върху плюшения килим, сякаш я подканяха да се отпусне, да захвърли обувките си и да изпита насладата от небрежната елегантност.

— Разкошно е — каза задъхано тя, като се усмихна на Лий.

Очите й блестяха от вълнение. Като имаше предвид по-скоро постиженията му, отколкото самата къща, тя добави: — Фантастично! Великолепно!

Тъй като очакваше най-лошото, в първия момент Лий не можа да реагира на думите й.

— И не те смущава, че не прилича на „Шептящите дъбове“?

— Не.

Тя пое двата плика, които той притискаше към гърдите си. Това бе основателна причина да види кухнята.

— Домът ти е точно а ла Лий Карсън — смел, футуристичен, с акцент върху удобството. Къде е кухнята?

Въодушевен от комплиментите й, той бе загубил способността си да говори. Посочи зад нея, вляво.

— И практичен също — отбеляза Каролайн като вървеше по теракотения коридор.

Три стъпала водеха към ново отворено пространство. Макар че то бе значително по-малко от всекидневната, Лий бе запазил усещането за широта и простор. Като отвори пликовете върху извития барплот, който разделяше кухнята от столовата, тя установи, че всичко тук е последна дума на техниката.

— Защо не огледаш и другите стаи, докато стопля вечерята — предложи Лий. Чувствай се като у дома си.

Лий вдигна опаковките и отиде до микровълновата печка.

— Ще те извикам, когато е готово.

— Ще извикаш? Нима нямаш вътрешен телефон? Нямаш ли иконом-робот, който да съобщава за вечерята? — подхвърли тя весело.

Лий Карсън бе победил несправедливостта, трупана върху него. Никога не бе имал дом, който да нарече свой. Майка му го бе зарязала на прага на „Шептящите дъбове“ още като бебе. После се бе влачил от къща на къща, заради прищевките на човек, когото не можеше дори да нарече свой баща. Търпял бе насмешките и обидните забележки за незаконното си раждане. Един по-слаб човек би паднал духом и не би постигнал нищо.

Лий бе превъзмогнал позора на майка си. Не можеше да разбере защо може да иска „Шептящите дъбове“, освен по сантиментални причини. Тази къща бе като отплата за упоритата му работа и находчивост. Нищо чудно, че бе спечелил уважението на хората в Грейсвил. Сърцето й щеше да се пръсне от гордост.

— Няма роботи. Реших да мина без тях. Очаквам обаче система, която да определя посоката на ветровете. Той погледна към нея, след като напълни чаша с лед и затвори вратата на хладилника. Остави чашата и разпери широко ръце. — Предназначението й е да обвие една великолепна жена в морски бриз и да я изпрати направо в отворените ръце на собственика на дома.

Този мил намек бе достатъчен, за да накара Каролайн да прекоси кухнята. Тя обви ръце около кръста му, сгуши глава на гърдите му и почувства нещо необикновено — най-после си е дошла вкъщи!

— Наистина ли ти харесва? — прошепна Лий, все още несигурен в отговора й?

— Обожавам подобни къщи!

Каролайн стегна прегръдката, когато усети устните му в косата си.

Недвусмисленият й отговор прогони страховете му, че неговият дом няма да съвпадне с нейния дом-мечта.

— Ами „Шептящите дъбове“?

— Питаш ме дали все още я искам?

Тя се люшна назад в прегръдката на ръцете му, така че да гледа лицето му. Часовникът на микровълновата печка звънна, но Каролайн не обърна внимание. Той кимна.

— „Шептящите дъбове“ бяха вълшебното царство в моите представи, откакто се помня. Убеждението, че всеки, който живее там, е щастлив за вечни времена, се е затаило в сърцето ми. Знам, че е чиста глупост, но… Също като златната треска на Гилда. — Тя мислеше, че Лий ще се усмихне при споменаването на шегата, която бяха скроили. Но неспокойните движения на ръцете му по гърба й бяха единствения знак, че я е чул. — Ако говорим искрено — продължи тя, — едва ли ще съм щастлива, дори да си купя „Шептящите дъбове“ или имението на мама. Честно казано сега се чувствам по-щастлива, отколкото когато Реджайна ми даде полицата за покупката на фабриката.

— Нима си щастлива тук!?

Гласът му се накъса, но не можеше да крие чувствата си, щом тя бе в прегръдките му. Сърцето му биеше лудо.

— Да.

Тя погледна към него и видя, че я наблюдава сериозно и настойчиво. Цялото й същество се стегна в очакване, когато бръчиците около очите му се свиха в усмивка. Знаеше, че трябва да каже нещо, за да прекрати хипнотичното му въздействие върху нея, но нямаше желание.

Пръстите му се придвижиха нагоре по гърба й, спряха се на тила й, после нежно погалиха извивката на ухото й. Пулсът й се ускори, когато палецът му леко и нежно докосна шията й. Другата ръка бе на хълбока й и я притискаше към него.

В очите му съзря желание. Като че от сивите им дълбини струеше същата онази страст, както на алеята при „Шептящите дъбове“. Някакво напрежение витаеше във въздуха. Той очевидно се бореше със себе си.

— Лий? — Тя вдигна ръка и погали лицето му. — Какво има?

— Нищо.

„Всичко!“ Искаше я толкова силно, че усещаше аромата на устните й, преди да я е целунал. Едва ли можеше да мисли за нещо друго, освен за вкуса им, за меката й кожа и за това как зърната на гърдите й се втвърдяваха като розова пъпка, когато ги докоснеше.

Не трябваше да я докосва. Щеше да плати скъпо за тези спомени. По-късно, когато си отидеше, знаеше, че ще се взира в тъмнината с мъчителната мисъл колко му липсва, че я иска и че тя никога няма да е негова. Веднъж го бе оставила, защото нямаше какво да й предложи. Усети как помръква. Сега тя можеше да има всичко, което пожелаеше.

— И преди казваше така. Говори, Лий — настоя тя. — Не се дръж с мен като с малко момиче.

— Не си. Там е проблемът.

Докато очите му се сведоха към гърдите й, а ръката му се премести и обхвана талията й, той се мъчеше да намери отговор, който да я ядоса. Гневът й бе единствената му защита.

— Не мога да те напляскам и да ти кажа да се махаш, когато ме безпокоиш, нали?

— Това ли искаш? — Като се страхуваше, че всъщност е видяла в очите му само онова, което е искала да види, тя свали ръка и го отблъсна. — Безпокоя ли те?

Лий я сграбчи и я завъртя около себе си.

— Да, пробуждаш дявола в мен — призна той с дрезгав глас. — Започна жадно да изпива устните й. Когато си пое дъх, прошепна: — Това, което искам, си ти, Каролайн. Тук. В моята къща. Сега!

Настойчиво търсещите му устни не й даваха възможност да отвърне. С крака във въздуха и зашеметена от целувките глава, тя не можеше да мисли, още по-малко да говори. Прегърна го толкова силно, че останаха без дъх.

Като се задъхваше от страст, Лий се притисна към Каролайн, защото очакваше тя да се измъкне от ръцете му, да направи някоя дръзка забележка и после да си излезе наперено. Нещо в него трепна, когато проумя, че ръцете й са обвили врата му, а пръстите й са впити в мускулите на гърба му.

— Нали няма да съжаляваш? — попита той с дрезгав глас.

Тя почти се усмихна. Големият солиден Лий Карсън — мъжът, който се бе борил сам срещу целия град и бе спечелил, сега, когато дойде време да я люби, търсеше одобрението й.

— Точно обратното. Така трябва да бъде.

Когато разхлаби прегръдката си и я плъзна на земята, Лий не направи и опит да скрие въздействието й върху него.

— Сигурна ли си?

— Люби ме, Лий! Все едно че никога не съм се качвала на онзи автобус за Атланта.

— Щях да се оженя за теб.

Той я завъртя, така че тя се озова под ръката му. Бавно тръгна към спалнята, давайки й възможност да размисли.

— Да, знам.

— И бих ти дал всичко, което поискаше.

— Тази вечер искам само едно нещо, Лий. — Тя прегърна кръста му щом той отвори вратата на стаята. — Теб.

Взе я на ръце и я пренесе през прага. Спомни си деня след осемнадесетия й рожден ден и я целуна. Същият съдия, който водеше търга, щеше да ги венчае. Представи си как стоят хванати за ръце. Изплашени и дръзки. Несигурни и в същото време решени. Щяха да намерят място, където и да е, и той щеше да я пренесе на ръце през прага, както тази вечер. Отиде до широкото легло и отметна покривката, преди да я положи върху него. Щеше да коленичи пред нея, за да свали обувките й, но тя гъвкаво го изпревари. После нетърпеливо го притегли към себе си.

Бавно и нежно я целуна още веднъж. Започна да разкопчава мъничките копчета на дрехата й, почти същите като на сватбена рокля. С благоговение разтвори трептящата златиста материя. Пръстите му пробягаха по дантеления ръб на сутиена й, докато намери закопчалката и я отвори. Не спираше да я целува и да плъзга езика си върху нейния.

Докато ръцете му я милваха от раменете към талията й и умело й помагаха да изхлузи горната част на гащеризона и да свали сутиена си, сивите му очи толкова бяха потъмнели, че изглеждаха почти черни и блестяха. Без да каже и дума, я накара да се почувства безкрайно млада и невинна. За нея наистина бе нещо ново да стои гола пред мъж. Но този мъж бе Лий и погледът му така я докосваше, че тутакси забрави за необичайното си поведение.

— Толкова си красива! — прошепна той с глас, преизпълнен със страст.

Покри с ръка гърдите й и започна да ги милва, докато розово-кафеникавите й зърна се втвърдиха. Тя нежно галеше с пръсти напрегнатите мускули на гърба му, за да отвърне на удоволствието. Когато усети, че се отпуска, премести ръце на гърдите му. Не бе така опитна, но не личеше да е забелязал.

С бързо движение той свали ризата си. Искаше да целува гърдите й безкрай, но не го направи. Бавно, съвсем бавно ги покри с неговите. Усети твърдите им пъпчици в момента, в който се допряха до меките косъмчета на гърдите му. Пожела да няма край унесът, когато я чу да диша учестено.

— О, да, любима! — въздъхна той, когато линията между екстазът и мъчителното желание стана съвсем тъничка.

— Заболя ли те? — попита Каролайн, загрижена от болезненото изражение на лицето му и измъкна коленете си изпод него?

„Сигурно“, помисли си тя. Вдигна ръцете си нагоре и се опита да мине отстрани, но той я задържа, притиснал хълбока й.

— Не! — Лий тихо се помоли: „Господи, помогни ми да не разваля отново всичко“. Една погрешна дума, едно непремерено движение от негова страна и щеше да смени рая с ад.

— Какво има тогава? — Каролайн се поизправи. Едната й ръка се плъзна по корема му, а другата отмести косата от лицето й.

Той потръпна от нейното докосване. Пръстите му се впиха в хълбоците й, за да я спрат.

— Каролайн… Каролайн… — повтаряше той, като я повдигна и я обви с ръце. Притисна я пламенно и прошепна: — Това е сън. Страхувам се, че ще се събудя и ще открия, че последните два дни са само плод на въображението ми.

Каролайн се притисна към него. Отново я обхвана лудото желание да му дари удоволствие. И това, че не бе опитна, съвсем не означаваше, че е невежа. Бе гледала филми и бе чела романи. Добре знаеше какво разпалва сексуалността у един мъж. Тези знания плюс сигурността, че Лий я желае така силно, я освободиха от задръжките й.

Тя започна да се движи кръгообразно, седнала върху него с бедра, прилепени към тесния му таз. Той потъна във възглавницата и изви тялото си нагоре. Усети твърдият знак за мъжествеността му да се притиска в нея през двойния пласт от дрехи — панталона му и нейния гащеризон. Не бе шокирана, нито разочарована от незабавния му отговор, както и от своя. Тялото й сякаш се разтапяше при тази влудяваща близост.

Тя захапа долната си устна, когато Лий обсипа с горещи влажни целувки гърдите й. А щом пое с устни зърното й, неописуемо удоволствие премина през тялото й и тя се вкопчи в него. При всяко всмукване тя потъваше все по-дълбоко в горещия водовъртеж на устните му. Клепачите й натежаха толкова, че не можеше да ги държи отворени. Той я милваше, а тя се притискаше и извиваше в отговор на възбудата му.

Бе така потънала в неизброимите усещания, които той събуждаше, че не разбра кога е разкопчал широкия й колан, нито чу шума на ципа. Нямаше никакво желание да се съпротивлява, когато я вдигна и свали дрехите й. Той пусна гащеризона й на земята. Секунда по-късно и неговите панталони и слипове лежаха до златистата тъкан на килима.

Въображаемите линии, които проследяваше по гърдите му бяха хаотични, определени единствено от желанието да изтръгнат стонове на наслада. Не бе го правила с никой друг. Водеха я единствено женските й инстинкти. Тя се поколеба за миг, възликувала от силата, която усети, когато го чу да се задъхва.

Насила отвори очи. Искаше да го види. После отмаля и се размекна, когато забеляза, че зениците му се бяха разширили и почти нищо не бе останало от сивите ириси. Страстта бе изписана на лицето му.

После ръката му се плъзна надолу по бедрата й. Каролайн извика, когато усети, че болката вътре в нея ще експлодира. Докосваше я там, където бе съсредоточено нейното влажно пулсиращо желание. Тя се изправи на колене, за да го улесни.

— Дива! Сексапилна! Чувствена! Не диваче, а дива страстна жена! — шептеше той, като интимните му ласки продължаваха да я възбуждат.

Когато тя повтори ритмичните му милващи движения със своята ръка, той се изплаши, че няма да издържи да направи всичко бавно и леко. Цялото му тяло запулсира. Обви ръка около кръста й и възбудено помоли:

— Легни до мен!

Първоначалната й непохватност се изпари и тя грациозно изпълни молбата му. Настани я срещу себе си и прошепна намеренията си. Мускулите й набъбнаха в очакване. Чувстваше се като струна, опъната докрай. Всеки момент очакваше свитото вътре в нея напрежение да избухне. И макар че бе доста по-неопитна, отколкото някой би могъл да предположи, не се страхуваше от вероятността мъничко да я заболи. Нищо, което си заслужаваше, не й се бе удавало лесно.

Шумът от фолио стигна до нея сякаш от стотици километри. Веднъж, преди векове, бе отказала на Лий, защото се бе страхувала да създава невинни деца, жертви на бедността. Макар че и двамата бяха разчупили този кръг, тя разбра, че той все още имаше желанието да я предпази.

— Без бебета — прошепна той. — Докато не поискаш.

Мотивите му да я защити не бяха лишени от доза егоизъм. Той си имаше своите пъклени демони, с които трябваше да се бори. Никой, никога нямаше да нарече децата му копелета.

Когато застана над нея, очите им се срещнаха — нейните питаха, а неговите даваха всички отговори. Тя нямаше от какво да се страхува, нито от какво да бяга. Той ще се грижи за нея, както винаги бе обещавал.

Очите й се разшириха, когато потъна в нея. Усети, че го приема съвсем лесно. Изражението на лицето му бе мъчително. Една и съща ли бе маската на болка и екстаз? Разбра отговора, когато почувства, че той бавно се отдръпва. Това, което бе видяла, не беше екстаз. Това бе опит за свръхвъздържане.

Тя уви крака около кръста му и вдигна ханша си нагоре, поемайки цялата отговорност за последствията, когато той проникна дълбоко в нея. Постепенно си отдъхна и сведе глава върху гърдите й, а лактите му задържаха тежестта. Първично желание й подсказа да движи ханша си под него.

Лий бе неспособен да раздели реалността от мечтата си да бъде първият й любовник, стиснал силно очи, докато не изплуваха пулсиращи цветни петна в абсолютната тъмнина. „Една омъжена жена не може да е девствена“, помисли си той. Но можеше да се закълне, че е първият, посегнал на женствеността й. Въображението му му бе играло много номера преди тази вечер, но нито един не изглеждаше така достоверен!

Той отвори очи и вдигна глава, докато погледите им се срещнаха. Каролайн усети как сърцето й биеше силно. А очите й като че се напълниха със сълзи. Не! Само неговите плуваха във влага.

Интуитивно чувстваше, че опасността бе преминала и тя беше жена в пълния смисъл на думата. Изтри с палец търкулналата се самотна сълза по бузата му. Прегърна го, вкопчвайки се с ръце и крака, като се полюшваше заедно с голямото му силно тяло. Движенията зачестиха и станаха по-силни. При всеки тласък тя шептеше:

— Да, Лий, о, да!

Обезумял от удоволствие, Лий шептеше любовни думи, думи, които я насърчаваха и ласкаеха. В сравнение с чувствата, които предизвикваше той у нея, изкачването й по стълбицата на успеха приличаше на малка стъпка във вярната посока. Беше замаяна от височината и й се струваше, че ще експлодира, когато той, с един бърз тласък я издигна още по-високо — докато достигна върха на удоволствието и замря. Тя крещеше името му, но не гневно, а с божествен възторг.

По-късно, легнала до него, Лий наблюдаваше търкулващите се по нежните й страни сълзи, потискани цял живот. Само щастливата усмивка на влюбените й устни го караше да не се тревожи. Той отиде в банята, за да й даде възможност да остане за малко насаме. Когато се върна, нямаше и следа от плач, бе останала единствено усмивката й. Беше горда със себе си и нямаше нищо против да го покаже.

Лий се хвърли в прегръдките й и зададе вечния въпрос:

— Беше ли ти хубаво?

Тя кимна и се усмихна. Сякаш се почувства два метра по-висок и по-силен и я възнагради с прегръдка.

— Да се осмеля ли да попитам колко хубаво?

— Нямам намерение да те оценявам… — засмя се тя.

— Е, хайде, Каролайн. Изглеждаш доволна като посредник, сключил сделка за милион долара в деня, когато си е взел изпита по посредничество. Няма да е честно, ако не отвърнеш със същото. Нека и аз да бъда доволен. Възнагради моето самочувствие — настоя той. Когато тя въпросително повдигна вежди и мислено се молеше да разбере какво има предвид, той добави: — Да подхранваш егото ми ще е рядко преживяване за мен.

Щастлива, че Лий не бе от онези мъже, които се обръщат на другата страна и заспиват, след като са правили любов и за които бе чела в женските списания, Каролайн бе повече от доволна да поговорят.

— Самодоволна като посредник, така ли? — подигра му се тя и прокара пръсти по гърдите му към широките рамене, като се преструваше, че размишлява върху въпроса му.

— Накара ме да се чувствам така, както се чувствах първия път, когато за отрицателно време заших сполучливо яка на риза.

— Господи! Какво сравнение! Толкова ли ти беше хубаво?

— Всъщност, дори и по-хубаво.

— Колко по-хубаво?

— Ще повярваш ли ако кажа… По-добре, отколкото да направиш идеален подгъв на няколкопластов шифон? Ти си идеалният илик, идеално пасващите панталони, идеално ушитият костюм…

— Идеален? — Лий тържествуваше и сякаш прибави още няколко сантиметра над двата метра.

Каролайн кимна. И тя щеше да измоли същото количество комплименти, но усети страхотен глад и скочи.

— Какво пишеше в наръчника ти за подобни случаи? И на коя страница? — пошегува се той и щипна брадичката й.

Каролайн го погледна с широко отворени невинни очи и хладнокръвно си призна:

— Това си беше чиста измислица. Въобще нямам такава книга.

— Браво. Предпочитам те такава каквато си — жена-дявол, а не дръпната, превзета и благопристойна дама. Какво ще кажеш да хапнем пиле? — Тя веднага прие. — На вратата в банята има една хавлия. Облечи се, докато стопля вечерята.

Той отметна чаршафа и щастлива усмивка, подобна на нейната, заигра на устните му. Искаше му се да посипе розови листчета пред краката й, да я обвие в кожи и диаманти, да й даде всичко, което никой друг не би могъл.

След известно време мислите му се върнаха отново на паркинга при съда. Бе се разкрещял в гнева си: „Имам нещо, което искаш, но не можеш да купиш с парите на починалия си съпруг“. После мисълта му скочи към кафенето, където Каролайн бе разпитвала банкера за имението Джаксън.

Той наистина притежаваше нещо, което тя ценеше — полицата за имението на майка й. Бе искал да й каже, че той е този, който е дал на Хектор стодоларовите банкноти, но решението й да отиде в „Шептящите дъбове“ го бе отклонило.

С усмивка се измъкна от леглото, наведе се да вдигне панталона и отиде във всекидневната до спалнята. Само секунди по-късно, докато се закопчаваше, извади документа от сейфа. Пръстите му се плъзнаха по гладката повърхност на сатенената червена панделка, с която го бе завързал.

— Сега тя е моя, Карл Ноубъл — тихо промълви той. Стисна зъби и отхвърли болезнените спомени, изпълнили съзнанието му. — Мога да забравя миналото й. Трябва!

Осма глава

По навик Каролайн се погледна бързо и изучаващо в огромното огледало в банята на Лий, докато се опитваше да върже на кръста си неговата хавлия.

— Много е… широка — каза тя, усмихвайки се на отражението на мъничката жена в огромната дреха.

Реши, че няма да се чувства удобно, нито ще изглежда добре — две от нещата, които бяха направили популярни дрехите с етикет „Си Джей Ен“ — тя се измъкна от нея и отиде в спалнята, за да облече гащеризона си. Без да го оглежда, го нахлузи, сигурна, че не е чак толкова смачкан.

Като закопчаваше последните копчета, погледът й одобрително обходи резбованите дъбови мебели в спалнята на Лий и се спря на чаршафите. Забеляза мъничко петно кръв. Сбърчи вежди, когато се запита защо Лий не бе споменал нищо за девствеността й. Нима да бъдеш първият любовник на една жена не беше важно събитие за един мъж?

Спря да се мръщи, осъзнала, че всъщност е доволна, защото Лий не направи голям въпрос от това. Карл си имаше своята мъжка гордост и силно развито чувство за достойнство и толерантност. Никой не знаеше, че спяха в различни спални. Не искаше да дава никакъв повод тайната за техния неконсумиран брак да стане оръдие в ръцете на роднините му, което да използват в съда. Струваше й се, че ако говори с Лий за импотентността му ще остане чувството, че е предала доверието на Карл.

Тя придърпа горния чаршаф и се спря, когато забеляза навита хартия с червена панделка на възглавницата.

Любовно писмо?

Каролайн се усмихна. Вдигна свитъка и го притисна към сърцето си. После седна на ръба на леглото и развърза панделката. Толкова е мил, помисли си тя като разгъваше бележката. Така чувствителен!

— Така… „напълно изплатено“!

Тя се задъха от изненада, докато четеше големите червени букви, отпечатани най-отгоре на документа. Очите й се свиха, когато прегледа съдържанието на полицата за имението Джаксън, подписана от чичо й и от Лий. Автоматически съпостави нещата и разбра кой е човекът, дал на Хектор пачката стодоларови банкноти. Едва не припадна. Смачка хартията на твърда топка. Спомни си изражението на Лий, когато я бе нарекъл прелъстителка. Винаги оправяй сметките си. Ето в какво вярваше той. Не можеше и да си представи по-презрително отмъщение, затова че тя бе купила фабриката — да я люби, а после да остави равностойността на пачка банкноти на възглавницата й!

Нищо чудно, че не бе отворил дума за девствеността й.

Потръпна, като си спомни как бе подхранвала самолюбието му, когато му доказваше колко чудесно е било всичко. Прокле се, че бе така зажадняла за любов и толкова наивна! Унизена, тя пъхна „любовната бележка“ на Лий под възглавницата. Искаше й се никога да не се бе връщала! Знаеше, че трябва да се пази от него. Защо не бе направила единственото разумно нещо? Скочи на крака — бе прекалено възбудена, за да стои още там. Желанието да избяга от неприятната ситуация я накара да прекоси бързо коридора към кухнята.

— Златистият цвят определено ти отива — каза Лий, забелязал как тъканта подчертава червеникавите отблясъци на косата й и порозовелите й страни. — Готова ли си да хапнем мъничко пиле и сладкиш?

— Не!

Без да спира, тя рязко тръгна наляво към входната врата.

— Вече съм купена и за мен е платено. Няма нужда и да ме храниш!

— Моля?

Каролайн нямаше никакво намерение да стои и да му обяснява. „Нека да се прави на невинен пред други“, помисли си тя. За нея той беше мошеник. Е, бе я подценил. Не беше нужно да затъне до уши, за да разбере, че ужасно е сбъркала.

— Не можеш да си тръгнеш сега! — извика Лий, обезсърчен от рязката смяна в настроението й.

— Така ли мислиш?

Като стигна до входната врата, посегна да сграбчи дръжката и погледна през рамо. Не можа да го види, но чу, че идва. Дръжка не намери и ръката й увисна във въздуха. Забеляза бутончетата и започна да ги натиска безразборно. Засвири някаква мелодия и транспарантите се спуснаха. Тя набра нова серия. Полилеят започна да светва и да изгасва. После запали лампите в дневната. Накрая вратата зейна отворена.

— Никъде няма да ходиш!

Тя се спусна към джипа. Как не! Трябваше незабавно да напусне дома му! За щастие багажникът не бе заключен. Но дори да беше, при този адреналин, Каролайн със сигурност би разбила ключалката. Мотопедът й се стори лек като перце.

— По дяволите, Каролайн! Какво ти стана изведнъж? — Лий тичаше по пътеката. — Почакай за минутка!

— Ти плати колкото смяташ, че струвам.

Очите й просветваха гневно в тъмнината, докато тикаше напред мотопеда. Изпита неприятно усещане, когато седна, и това само наля масло в огъня. Моторът изръмжа, но тя го надвика:

— Да не би да си очаквал да прекарам с теб цялата нощ за няколко стотачки?

Лий сграбчи китките й и ги стисна с едната си ръка.

— Не съм сключил тази сделка с Хектор, защото съм искал да спя с теб! Направих го, за да докажа, че мога да ти дам всичко, което сърцето ти желае.

— Не ме лъжи! Много е плоско.

— Не те лъжа! Погледна ли датата? Имах страхотен план тогава — как се вмъквам в магазина, където работиш, показвам ти полицата и ти се хвърляш в прегръдките ми! Тогава те връщам в Грейсвил, омъжваш се за мен и заживяваме щастливо.

— Само дето никога не дойде в Атланта!

— Така ли мислиш! Толкова се изложих заради теб! Продавачката ме заведе в дизайнерската зала и започна да ми показва дрехи с твоя етикет. Бях толкова горд, че всичко това ти си го направила до момента, в който тя ритна стола под краката ми, като ми каза, че си се омъжила за шефа! Точно бяхте на сватбено пътешествие.

— Не очаквай да повярвам в тази небивалица! Ти просто искаш да се чувствам виновна, че не ти изпратих картичка! Джимбо щеше да ми каже, ако беше идвал в Атланта!

— Не и ако не искаше да куца и с двата крака! Върнах се и го заплаших да не споменава името ми пред теб или твоето пред мен! После заключих полицата в сейфа си и се заклех, че ще си отрежа езика, преди да съм произнесъл името ти отново!

— По-добре да си го беше отрязал!

Тя се опита да забие лакътя си, но Лий спря ръцете й навреме.

— Сама бих ти го отрязала, ако знаех, че ще го използваш да ме подмамиш и да си разчистваш сметките с мен.

— Кълна се, Каролайн Джаксън, че понякога създаваш много повече грижи, отколкото си струва! — извика той, напълно вбесен. — Бог да ме убие, ако лъжа, но ти ме предизвикваш да те удуша, без да ми мигне окото!

Каролайн се дръпна силно и освободи ръцете си. Лий загуби равновесие. Посегна да се хване за кормилото, но не успя. Нетърпелива да се махне, колкото се може по-бързо, тя натисна газта.

Мотопедът тръгна. Усети, че мина през нещо — камък или пръстите на Лий? Чу го да ругае и си пожела да бе минала през гърдите му! Тогава щяхме да сме квит, прати го по дяволите тя. Чувстваше се така, сякаш е разбил сърцето й.

Приведена ниско над кормилото, за да намали съпротивата на вятъра, тя излезе от алеята пред дома му и продължи надолу.

Никога повече нямаше да му се доверява! Изпитала крайно унижение, тя натисна скоростта докрай. Би било съвсем в стила му да я догони, за да каже последната дума. Погледна в страничното огледало. На няколкостотин метра зад нея наистина се виждаха два лъча светлина. Първата й мисъл бе да спре и хубаво да го наругае, но бързо се отказа и реши да се прави, че не го забелязва. Но как можеше да не го забележи, след като беше по петите й! Настигна я, като бавно се приближаваше все повече и повече. Дългите му фарове я заслепиха, когато погледна в страничното огледало.

— Я се разкарай, Лий Карсън!

Тя вдигна ръка и направи знак да престане да кара толкова близо. Бе заслепена от силната светлина на неговите фарове. Още малко и мотопедът й щеше да украси капака му. Внезапно инстинктът й за самосъхранение започна да изпраща предупредителни сигнали. „Предизвикваш ме да те удуша — чу го да казва отново. — Без да ми мигне окото.“ Едно и също ли бе да удушиш някого и да играеш на гоненица, като деца в лунапарк? Мисълта я смрази. Лий Карсън нямаше да е първият мъж, завладян от жена, която го презира. Нито ще е първият, прибягнал до насилие. Ами ако искаше да се отърве от нея?

И представа нямаше колко е пътувала и колко остава до града. Започна нервно да се озърта за страничен път. Щеше да е достатъчна дори една отбивка.

„Ето!“, почти извика тя, като съзря един черен път, който завиваше остро наляво. Страхуваше се да намали, за да не я връхлети. Това, което можеше да направи, бе да се държи здраво и да се моли да не се обърне, когато завие.

„Няма да ме хванеш — повтаряше тя през зъби. — Няма!“

Зави наляво. Пясък! Каролайн мигновено намали газта. Вятърът от профучалия автомобил я блъсна в гърба. Изминаха няколко секунди, докато се мъчеше да запази равновесие. Задното колело тръгна в една посока, после в друга. Струваше й се, че кормилото ще й се отскубне от ръцете, докато се бореше да преодолее терена. Най-после успя да спре.

Дишаше тежко, а краката й бяха изтръпнали. Отпусна се върху кормилото. Сети се да погледне за номера, но шофьорът бе изключил светлините. Успя да види само тъмния силует на колата, който бързо се стопяваше в далечината.

Цялата трепереше. Беше толкова сигурна, че Лий й е приятел. Почти бе убедила себе си, че го обича. „О, Лий — произнесе задъхано тя, изплашена до смърт, — едва не ме изпрати на оня свят!“ Непрозорливостта плюс склонността й към независимост я бяха направили лесна мишена. „Никога повече!“, закле се тя и разтри схванатите си ръце. Първата й работа утре ще бъде да си вземе кола. Голяма, надеждна кола. Най-добре бронетранспортьор! А сега трябваше да се прибере в града невредима. Обърна се и бавно се върна на магистралата. Изтръпна при мисълта, че Лий може да чака по-надолу, за да я нападне повторно. Отваряше си очите на четири, когато зави вляво и тръгна. Няма да позволи на когото и да било да се лепне отново зад нея. Ако види светлини, ще скочи в канавката.

Следващите пет километра бяха най-дългите в живота й.

Неоновите светлини на мотела я накараха да въздъхне с облекчение. Още съвсем малко! Ще се справи.

Каролайн обиколи и огледа целия паркинг, преди да остави мотопеда пред стаята си. В случай че някой я наблюдаваше, тя си наложи да не тича като подгонен заек. Може да трепери като лист, но нямаше да го покаже!

В момента, в който пъхаше ключа, чу телефона да звъни. Затръшна вратата след себе си, спусна се към масичката и вдигна слушалката:

— Ало?

— Измитай се от града! — чу се приглушен глас. — Следващият път няма да ти провърви! Ще ти…

Каролайн бързо затвори и набра телефонната централа. Сигурно са се обадили чрез нея. Когато телефонистката отговори, тя попита:

— Току-що ми се обадиха в стая единайсет. Можете ли да ми кажете откъде?

— Не — отвърна жената. — Той само поиска да го свържем. Някакъв проблем?

Каролайн прехапа устни. Можеше да направи голяма история от инцидента и да се обади в полицията, но се отказа. Това бе тяхна работа — на нея и на Лий!

— Не, никакъв проблем. Ще съм ви благодарна, ако не ми звъните след девет. Записвайте номерата и имената обаче.

— Да, госпожо. Ще го имам предвид. Всъщност няколко пъти ви търсиха. Реджайна Паркър. Каза, че ще се обади утре.

— Ще отговоря на всяко извънградско позвъняване. Благодаря.

Остави слушалката, после се просна на леглото. Затвори очи, разтри челото си, за да облекчи главоболието и се опита да разпознае гласа. Този, който звънеше, вероятно бе използвал кърпичка пред устата си, за да я заблуди. Това, което чу, не бе повече от дрезгав шепот.

Думите отекнаха в съзнанието й. „Измитай се от града… Следващият път няма да ти се размине… Измитай се от града… от града.“

Не беше нужно да е Шерлок Холмс, за да се досети, че преследвачът и обадилият се бяха един и същи човек.

Лий Карсън!

Първите лъчи на слънцето едва бяха надникнали в стаята, когато Каролайн се събуди, като триеше очи след тежката нощ. Завъртя се настрани, с гръб към светлината. През цялата нощ бе прехвърляла подробностите за онова, което се случи, откакто се върна. Охотно си бе признала, че е направила няколко грешки спрямо Лий. Ако трябваше да започне живота си отначало, пак щеше да поддържа връзка с него. Нещо повече, бе разбрала, че той я обича! А тя, без да иска, го бе наранила и го бе накарала да я намрази.

Но вината, която изпита, бе заличена от неговото поведение. Бе я надминал. Беше я любил, беше събудил страстта в тялото й, а после й бе платил! Каролайн скри очите си в шепи. Установи, че е прекарала половината нощ да очерня Лий, а останалата половина да го оправдава и си обеща да следва единствения разумен начин на поведение. „Ще го отбягвам. Имам с какво да се занимавам. Не можа да ме накара да остана и няма да ме накара да напусна града.“

Обърна се по гръб и сложи ръце под главата си. Налагаше се да внимава. И то много. Първото нещо, което трябваше да направи, бе да си осигури превозно средство.

Протегна се и набра номера на Реджайна.

— Реджайна?

Чу, че някой вдигна, но отговор нямаше.

— Там ли си?

— М-м-м… Горе-долу.

— Беше права, че мотопедът не е подходящ за тези пътища. Имам нужда от джип, нещо солидно. Можеш ли да намериш и Том да го докара?

Каролайн чу как Реджайна се мъчеше да потисне прозявката си.

— Реджайна?

— М-м-м? Очите ми ли са залепени или навън е все още тъмно. Ще трябва да ме извиниш, че не съм в пълна бойна готовност, но е само…

Каролайн изтръпна, като си представи, че Реджайна поглежда часовника. Беше малко раничко за разговор по телефона.

— В шест в неделя? Милостиви Боже, дори петлите не пеят толкоз рано! Защо звъниш по това време?

— Исках да говоря с теб, преди да отида на закуска в кафенето.

— Не ми споменавай за него, предполагам, че на ранните птици предлага юфка, овесени ядки и сосове. Така ли е?

Каролайн се усмихна уморено:

— Имам нужда от джип — повтори тя бавно. — Нещо изключително надеждно. Кога най-бързо можеш да го изпратиш в Грейсвил?

— Не можеше ли да почакаш по-приличен час? Да кажем понеделник към девет?

— Реджайна, миналата нощ едва не ме прегазиха.

— Моля?

— Чу ме — каза Каролайн. — Някой ме принуди да отбия от пътя. Не знам дали просто се опитват да ме сплашат да напусна Грейсвил, или е нещо по-сериозно, но нямам намерение да им се дам.

— А не е ли по-добре Том да те доведе тук, където ти е мястото, вместо да изпращам джип?

— И да се призная за победена? Не!

— Успя ли да видиш шофьора… Или номера?

— Не.

— Каролайн, това никак не ми харесва.

— Мога да се грижа за себе си. Щеше да се гордееш с мен, ако ме бе видяла как препускам с мотопеда из черните пътища.

— Съмнявам се. По-скоро щях да припадна. Но ако ще настояваш да останеш в Грейсвил, защо да не дойда при теб?

— Защото не си бавачка. Мога да се грижа за себе си сама.

— Добре — отвърна Реджайна скептично.

— Само уреди Том да докара джипа. Окей?

— Не, изобщо не е „окей“. Не бъди такъв инат. Предполагам, няма да ми позволиш да направя нещо друго за теб, освен да се безпокоя, нали?

— Да. Ще се оправя — каза Каролайн с нотка фалшива увереност в гласа.

— Поне си в мотел, където има и други хора. Наистина щях да се притеснявам, ако бе купила „Шептящите дъбове“.

Каролайн заподозря телефонистката в роднински връзки с Гилда, когато чу лекичко ахване след споменаването на „Шептящите дъбове“. Хрумна й да подхрани още любопитството й, но се отказа. През следващите няколко дни щеше да урежда сделките си чрез този телефон. Трябваше някак да спре подслушването на разговорите й. Със смразяваща тежест каза:

— Предлагам, който подслушва личните ми разговори да престане, ако не иска да отиде да сервира при леля си. — Остана доволна, когато чу щракане. — Докъде бяхме стигнали?

— До „Шептящите дъбове“ — подсказа й Реджайна. — Купи ли имението вече?

— Не, но Джъстин би се зарадвал на клюката, която телефонистката ще разпространи, че я искам.

— Струва ми се, трябваше да вечеряш там. Какво стана?

— Малко преди да стигна, се натъкнах на неподвижен обект на алеята. Лий Карсън.

— Шумният откачен, незаконно роденият брат? Мислиш ли, че може той да се е опитвал да те връхлети на магистралата?

— Може би — каза предпазливо Каролайн.

Още й бе трудно да го обвинява, дори и когато бе най-вероятно да е той.

— Може би? Искаш да кажеш вероятно? Когато си тръгвах, той беше настръхнал, а ти бе готова да дереш. Честно казано, помислих, че той е надраскал лимузината.

Каролайн нямаше намерение да признае, че подобна вероятност й бе минала през главата също. Не можеше да докаже нищо, но косвените улики ставаха все повече и повече.

— Каролайн? Там ли си?

— Да. Бях се разсеяла. Извини ме. — За да отклони Реджайна от темата, преди да е започнала да си стяга багажа за Грейсвил, Каролайн добави: — Разбрах защо няма документи за имението.

— Чичо ти го е изплатил?

— Не. Лий го е направил. Той притежава полицата за собствеността.

Каролайн скочи като ужилена, когато някой започна да блъска вратата с юмруци. Взе телефона със себе си и отиде до прозореца. Кабелът беше прекалено къс. Върна го обратно на нощното шкафче.

— Някой чука на вратата.

— Не отваряй, докато не разбереш кой е.

— Вероятно е Джимбо.

Нова градушка удари се изсипа по вратата.

— Кабелът е къс. Ще ти се обадя утре. Чао.

Преди Реджайна да възрази, Каролайн затвори. Отиде до вратата, провери веригата и внимателно отвори.

— Махни веригата — нареди Лий строго. — Имаме да си говорим дълго и сериозно.

Каролайн се опита да затвори, но той мушна крака си.

— Нямам какво да ти казвам — рече тя.

— Аз пък имам и то много.

— По-тихо! Целият град ли искаш да събудиш!

Тя го настъпи с голата си пета, като знаеше, че усилието й да се защити е жалко, но бе решена да затвори.

— О-ох! Точно този пръст ми смачка снощи — каза Лий със стиснати зъби.

— Затова ли се опита да ме прегазиш на магистралата? — Тя премести тежестта си на другия крак. — За да си върнеш?

— За какво, по дяволите, говориш? — изръмжа Лий.

— Някой, същият някой, който надраска лимузината и наряза гумите ми, се опита да ме прегази. Познай кой!

— Махни веригата, Каролайн, или отстъпи. Не искам да те нараня, като изкъртя вратата.

— Да не си посмял! Да не искаш да станеш за смях!

— Ти си тази, която ще трябва да обяснява, защо вратата не е на мястото си. По-добре махни веригата!

— Няма начин. Знам какво става като откачиш. Или си дръпни крака от вратата, или след две секунди ще извикам шерифа и пожарникарите — блъфира тя. — Една хубава баня с маркуча ще охлади мераците ти.

Лий сниши глас и започна да я придумва шепнешком:

— Знаеш, че никога не бих те наранил.

— Казала лисицата на медената питка — присмя му се тя.

— Исках само да поговорим. Дължиш ми го.

— Не ти дължа нищо!

— Наистина ми го дължиш — извика той. — Полицата беше подарък, а не заплащане за… — Лий се сгърчи при спомена за погрешното й заключение — сексуслуги.

— За сексуслуги? — повтори тя. Това, за което току-що учтиво бе споменал бе по-лошо, отколкото да я нарича съблазнителка. — Ще броя до пет, Лий. Ако не те видя да се омиташ от паркинга, няма да безпокоя шерифа, а ще се обадя на армията.

— Защо не помислиш?

— Имаш предвид нова сделка? — Тя започна да брои: — Едно…

— Никога не съм те лъгал!

— Две… — Тя се дръпна от вратата. — Вдигам слушалката.

— По дяволите, Каролайн!

— Три…

— Не съм се опитвал да те нараня. Трябва да ми повярваш!

— Четири!

Тя отиде до прозореца да види какво прави. Сърцето й подскочи предател ски, като го наблюдаваше как зарови пръсти в тъмната си коса. Необръснат й с накриво закопчана риза, изглеждаше направо възхитително. Пръстите й конвулсивно се свиха, като си спомни копринената мекота на косата му. Беше толкова нежен, деликатен любовник — може би тя грешеше?! Може би е станала прекалено чувствителна, откакто я нарече съблазнителка? Може би наистина бе искал да й подари имението? Може би не той е бил на пътя? За момент размисли дали да не отвори вратата. Не! Бе повярвала на сладките любовни лъжи, които сипеше, само и само да си разчисти сметките с нея. Няма да се хване на същата въдица втори път!

— Набирам номера.

— Окей, Каролайн! Тръгвам, но ще се върна!

— Няма да променя решението си!

Видя устните му да мърдат, но нищо не чу. Знаеше обаче, че тя е до прозореца, защото очите му веднага я намериха.

Сложи ръка на сърцето си, а другата на ухото, после я притисна към стъклото. Премаля й, щом чу думите му: „Слушай сърцето си“. Карл бе произнесъл съвсем същите прости думи в деня, когато умря.

Лий кимна.

Изкушена да залепи нос на стъклото, тя трябваше да захапе устни, за да се въздържи. Лий Карсън не я обичаше. Всяка постъпка, почти всяка постъпка, поправи се тя, показваше, че я мрази. Остави завесата да се изплъзне изпод пръстите й и да скрие лицето му.

Девета глава

— Кафе? — попита Гилда, като вдигна стъклената каничка. — Две рохки яйца и палачинки, същото, като за Джимбо?

— Да, моля — отвърна Каролайн, като минаваше покрай масите, за да отиде при брат си.

Широката усмивка на лицето му я накара да се запита дали бе научил нещо, докато се правеше на детектив. Дали знаеше, че бе оставила Джъстин в „Шептящите дъбове“, за да бъде с Лий? Като поразмисли, реши, че няма откъде да разбере. Ако я бе следил, не би имала такива неприятности.

— Видях Лий пред вратата ти, когато влизах в града. Иначе щях да те взема? — Джимбо стана, за да прегърне сестра си, после попита: — Къде е той?

— Не ми е казал какви планове има за днес.

Беше неделя. Джимбо изглеждаше особено хубав в тъмносивия си костюм, бяла риза, вратовръзка на червени и сребристи райета. Тя пък бе облечена с прилепнал тюркоазеносин панталон и блузон. Хората щяха да си изпуснат книжките с химните, ако влезеше така в храма. От следващата седмица ще се погрижи за облеклото си и ще ходи на черква с брат си.

— Лий вероятно е отишъл за риба — отвърна Гилда и намигна на Каролайн.

Объркан, Джимбо попита:

— За риба? Че откога Лий е станал рибар?

— Не обръщай внимание — намеси се отново Гилда, преди Каролайн да отговори и го погледна настоятелно, докато му наливаше втора чаша. — Хората ще ти кажат онова, което искат да знаеш и без да питаш.

Джимбо вдигна чашата си и отпи.

— И какво ще правиш днес, сестричке?

— Мислех да прегледам книжата си, за да ги занеса във фабриката утре.

— Когато си на свободна практика, неделята по нищо не се различава от останалите дни, нали? Смятам за преимущество, че имам определено работно време.

— Какво ще кажеш да напуснеш?

Джимбо остави чашата си.

— Да работя за теб?

— С мен — поправи го Каролайн.

— Къде? В Атланта или тук?

— Тук. Като административен директор в текстилната фабрика.

Тя си наля мъничко сметана в кафето.

— Имам нужда от някой, на когото ще мога да поверя фабриката, докато съм в Атланта да наемам търговци за продажба на тъканите. Предприятието „Ноубъл“ ще си създаде репутация и купувачите ще чакат на опашка пред офиса ти. — Тя спомена заплатата и в сините очи на брат й светна пламъче. — Интересуваш ли се?

Джимбо се ухили до уши.

— Току-що си нае административен директор. О-хо! Не поглеждай към вратата, защото нашият „любим“ роднина току-що влезе. Идва насам.

Каролайн се стегна и сграбчи горещата чаша. Вдигна брадичка предизвикателно. От години не бе срещала Хектор, но трябваше насила да си напомни, че вече не бе във властта му да я тероризира. Разгъна пръстите си един по един и се обърна към вратата. Примигна от изненада. Помнеше го като канара — поне метър и осемдесет и силен като бик. От този ли измършавял мъж, който се тътреше към нея с приведени рамене, се бе страхувала? Единствено очите — присвити и злобни — бяха останали от заплашителния му образ.

— Какво правиш с нея? Подмазваш се, нали? — изръмжа Хектор на Джимбо.

— Пием си кафето — отвърна Джимбо. — Ще седнеш ли при нас?

— Закусвах с теб, когато госпожа Превземка дойде с шикозната си лимузина. — Хектор се обърна да види кой ги слуша. — Май че злорадстваше, а момче? Мислиш си, че щом е богата, ще ти вземе имението, знам аз. — Той се олюля, сложи мръсната си ръка на масата и се наведе напред. — Няма да го вземе, момче. Даже и като опъна петалата, ако не се държиш с мен както подобава с роднина, пак няма да го получиш.

Изминаха няколко напрегнати секунди, през които Джимбо гледаше Хектор гневно, той пък хвърляше мръснишки погледи на Каролайн, а тя се задави при спомена, че Лий бе използвал полицата, за да си разчисти сметките с нея.

— Тайната ти е разкрита — каза Каролайн. — Лий ми показа полицата.

Хектор изруга по адрес на Лий и премести поглед към племенника си.

— Той се закле да мълчи. Мислех, че ще е честен и ще мълчи.

Каролайн видя как чичо й гледаше нервно към вратата, като че очакваше Лий да влезе всеки момент.

— Не разчитай на нищо, което не е на хартия — каза Джимбо и се усмихна широко на сестра си. — За да е почтено споразумението, са необходими двама почтени хора. В твоя случай единият липсва.

— Въобще не се притеснявай, момче. Имам всичките писмени документи, съвсем законни. Имението е мое, докато пукна. А личните ми имоти подарявам. Вие двамата няма да вземете и парченце, защото ме зарязахте. Какво ще кажете за това?

— Ще кажа, че затова има адвокати, Хектор. Във всеки законен документ има вратички, включително и в полицата, която ти си подписал — отвърна Каролайн сухо.

— Да, вероятно не струва и колкото хартията, на която е написана — съгласи се Джимбо.

После бръкна в джоба си и хвърли двайсетдоларова банкнота на масата.

— Изтичай да си купиш някое евтино уиски, старче, и се напий до смърт. Не ти искаме ни имението, ни скапаните ти пари.

Хектор светкавично сграбчи банкнотата и я мушна в джоба си.

— Така и ще направя. Пак ще се видим.

— Не и ако зависи от мен — промърмори Джимбо, докато Хектор се промъкваше покрай масите към изхода.

— Как сме живели под един покрив с тази измет?

— Той е десет пъти по-лош от времето, когато живеехме заедно. Поне се къпеше тогава. — Каролайн сбърчи нос. Все още усещаше ужасната воня. — Едва го познах.

— Ето какво прави пиянството — каза Джимбо и се поизправи, като видя Гилда да носи закуските им. — Унищожило е и тялото, и ума му.

— Заповядайте. — Гилда сложи чиниите и каза: — Рохки яйца за теб, Каролайн, и палачинки за Джимбо. Много жалко, че Лий е за риба — продължи Гилда. — Той много обича да закусва тук в неделя.

Като си отиде, Джимбо попита:

— Какво става с нея? Какъв е този внезапен интерес към риболова?

— Аз и Лий й вързахме тенекия. Дочу един разговор и бе сигурна, че става дума за злато.

— Какви шансове имаш да придумаш Лий да ти прехвърли онази полица?

— Той предложи да ми я даде.

— Значи е у теб? — извика Джимбо. — Защо не я размаха пред носа на Хектор? Щеше да се побърка.

— Защото не приех тази… — спря се тя, за да намери подходящата дума — щедрост на Лий.

— Би трябвало да знам, без да питам. Изненадан съм, че сте спрели да се карате за известно време, за да може да ти предложи имението. — Каролайн забеляза самодоволната му усмивка и се загледа ядосано в бучката топящо се масло. — Вие двамата винаги сте се джафкали като куче и котка, докато не се намеси трети. И тогава заставате гръб до гръб и се борите заедно до край.

— А ти пък винаги си неутрален — добави Каролайн и пусна бисквитата в чинията си.

— Неутралността се придобива с годините.

— Миналата вечер не отидох на вечерята у Джъстин, а в къщата на Лий.

— О, така ли?

Тя се загледа най-напред в салфетиерата, после в солницата. Не искаше очите й да разкрият цялата истина. Брат й я погледна с възхищение. Щеше ли да има по-лошо мнение за нея, ако знаеше, че се е любила с мъж, решил, че тя очаква да й плати за това.

— Мъничко се сджафкахме, както казваш ти. Когато се връщах, някой се опита да ме прегази на магистралата.

Джимбо изруга тихо, като избърса ъгълчето на устата си със салфетка.

— Звучи като онова изпускане на гумите. Имаш ли представа кой може да е?

Тя вдигна глава, докато очите им се срещнаха.

— Лий беше бесен, когато си тръгвах. Искаше да ме удуши.

— Едва ли е имал предвид това, дори и да го е казал, сестричке. И двамата сте особени характери.

Можеше да не казва на брат си за всичко, което се бе случило в къщата, но споменът за нежността му я накара да попита с надежда брат си:

— Значи не мислиш, че е Лий?

— Не съм казал това. Доста се ослушвах, но никой в града не изглежда да знае за оня вандализъм, освен ти, аз и… Лий. Единствената клюка, която чух бе, че ще се събереш с Джъстин, за да купиш „Шептящите дъбове“. Което е още една причина Лий да иска да те удуши. — Джимбо изучаваше лицето й. — Защо си така унила? Има ли нещо, което не си ми казала?

„Нима съм влюбена в Лий?“ Скритата й мисъл отново изплува в съзнанието й. Каролайн бе поразена. Докато се любеха, тя съвсем истински бе вярвала, че причината е в невероятното сексуално привличане между тях. Плюс чувството за вина, че бе пренебрегнала приятелството им. Не беше секс или вина. Тя го обичаше. Когато го каза на глас, въпросът вече го нямаше.

— Влюбена съм в него.

— Разбира се — усмихна й се Джимбо. — Знам. Ти винаги си го обичала.

— Не, не разбираш. Преди да напусна, аз го обичах така, както обичам теб.

— Като брат? — Джимбо поклати глава. — Не мисля, че той изпитваше същото. Струва ми се, че гледаше на теб, така както Карл.

Сърцето й спря.

— Като наставник?

— Както един мъж гледа на единствената жена в живота си — поправи я Джимбо. — Лий може и да е криввал от правия път, но ми се струва, че е от мъжете, които обичат само една жена. И тази жена си ти.

Каролайн се почувства нещастна. „Защо съм била толкова сляпа?“ Прекалено близо ли бе стояла или прекалено далеч? Не бе забелязала дърветата заради гората. Лий й бе предложил два пъти женитба, но го бе приела просто като начин да избяга от къщата на Хектор. Възможно ли е любовта му да е причината да й подари имението на майка й?

— О, Джимбо, аз му казах толкова ужасни неща — прошепна тя и скри лицето си с ръце. — Миналата вечер, когато ми даде полицата все още си мислех, че Лий ме смята за съблазнителка. Захвърлих я обратно в лицето му.

— Както казах, Лий има безброй причини да иска да те удуши. — Той се пресегна и нежно свали ръцете от лицето й. — Признай грешките си пред него, не пред мен.

— По-лесно е да се каже, отколкото да се направи. Какво да кажа? Хей, Лий, бях в кафенето да си поговоря с Джимбо и разбрах, че те обичам. За да ти го докажа, ще взема подаръка, който захвърлих в лицето ти миналата вечер. — Каролайн изохка. — Ужасно е трудно да поправя всички грешки.

Джимбо я погледна в отговор на самозащитния й сарказъм.

— Едно обикновено „Обичам те“ е съвсем достатъчно.

— След като го обвиних, че ме е нападнал на пътя, когато се връщах в мотела?

Джимбо пусна ръцете й.

— Забрави да ми кажеш тази мъничка подробност.

— Може би най-доброто решение е да му дам време да охладнее. — „И да се моля желанието му за отмъщение да е по-малко от желанието му по мен“, добави тя наум.

Чуха черковната камбана да бие и Джимбо погледна часовника си, после вдигна ръка, за да повика Гилда.

— Защо не отидем до фабриката след църквата? — предложи тя. — Необходими са ми съветите ти за подреждането на офиса.

— Съжалявам, сестричке, но имам отдавнашна покана за обяд с един специален приятел.

— Приятел-ка? — Тя погледна брат си весело.

— Ами… Да.

Каролайн го изчака сам да обясни, но когато той не го направи, отбеляза:

— Аз ти разкрих душата си.

— Не искам да цитирам Гилда, но не бъди любопитна. Хората сами ще ти кажат онова, което искат да знаеш.

Той спря щом видя Джъстин да влиза.

— Джъстин идва насам.

— Добро утро, Каролайн — поздрави Джъстин, без да обръща внимание на Джимбо. — Хубава си като розова пъпка тази сутрин.

— Благодаря — отвърна Джимбо с безизразно лице и настъпи сестра си. — Изглеждаш доста забързан.

Каролайн избърса устните си без нужда, а за да потисне смеха си. Защо толкова години не бе забелязала какъв надут пуяк е Джъстин?

— Извинявай, ама хич не ми е до смях — каза Джъстин и оправи възела на вратовръзката си.

— Извинен си — отвърна Джимбо, отпращайки го. — Приятно ми бе да си поговорим.

— Мислех… да ти предложа да отидем на църква, Каролайн — покани я Джъстин. — След това бихме могли да отидем до „Шептящите дъбове“.

— Струва ми се, че снощи оттегли предложението си да продаваш къщата. — Каролайн очакваше реакцията му. Той трепна, когато я чу да казва: — Лий се интересува от имението.

— Както и ти — отвърна Джъстин.

— Да, така е. Ще ми е приятно да отидем след църква. Да се срещнем във фоайето на мотела на обяд.

— Ще бъда там.

Джъстин се усмихна наперено на Джимбо, завъртя се и се запъти гордо към вратата.

— Няма да отидеш с него — рече брат й безцеремонно.

Каролайн се усмихна:

— Измислих начин да компенсирам пропуснатото за всичките тези години и за това, че измъкнах фабриката изпод носа му. „Шептящите дъбове“ са имението, което винаги е искал, но не е могъл да има. Аз съм тази, която може да даде домът Карсън на този, който най-много го заслужава.

— А може би Джъстин те е нападнал миналата нощ. Това, че си отхвърлила поканата му заради Лий, е достатъчно основание да поиска да те изгони от града.

— Не би убил патицата, докато мъти златни яйца — възрази Каролайн.

— Вярно е — призна Джимбо, — но ако Лий разбере?

— Няма, ако ти не му кажеш.

— Ясно. До скоро, сестричке. — Прегърна я и веднага след това завъртя пръст пред лицето й: — Междувременно, внимавай!

— Ще внимавам — обеща тя. — Не съм спала много миналата нощ. Като се върна от „Шептящите дъбове“ веднага си лягам. — Усмихна се закачливо и добави: — Ако просто си лежа сама в леглото, нищо лошо няма да ми се случи, нали?

Джимбо отвърна на усмивката й:

— Ако това изобщо е възможно…

Няколко часа по-късно Каролайн смъкна покривката и въздъхна облекчено, когато се мушна между чаршафите. Очите я боляха от недоспиване и от напрежението да чете ситния шрифт на договора с Джъстин за продажбата. Веднага ги затвори.

Обиколката на „Шептящите дъбове“ я бе забавила повече, отколкото очакваше. Усмихна се, когато видя кристалния полюлей в преддверието да свети с ярка светлина. Мислите й я изкачиха по извитото дъбово стълбище. Един мъж вървеше до нея. Висок, изправен, с тъмна коса и сиви очи, които грейваха с любов, щом я погледнеха.

— Лий — промълви тя в съня си.

След минути изтощението я надви. Не можа да чуе прокрадващите се стъпки пред вратата, нито пъхането на ключа в ключалката. Не усети неприятната миризма на мръсни дрехи, нито лошия дъх на бира. Не усети, че леглото леко се заклати, докато чаршафът я обгърне цялата без ръката, свита под главата й. Не усети и раздвижването на въздуха, когато възглавницата до нея бе вдигната предпазливо. Докато не бе притисната към лицето й.

Събудила се внезапно, Каролайн се опита да скочи. Махаше като луда с лявата си ръка, а дясната и двата й крака бяха стегнати. Въртеше главата си наляво и дясно обезумяла от липсата на въздух.

— Не! — успя да извика тя.

Гласът й, дрезгав от страха, бе притъпен от дебелата възглавница. Скъпоценна глътка въздух се изтръгна от гърдите й. Задушаваше се.

„По дяволите!“, изруга наум тя, без да спира и за миг борбата, нямаше да позволи да я удушат!

Със свободната си ръка яростно забута нападателя, притиснал възглавницата върху лицето й. Силна мазолеста ръка сграбчи нейната и я изви. Пръстите й се удариха в таблата на леглото.

Успя да си поеме дъх, когато тежестта му се премести.

Тъмни петна се носеха шеметно пред очите й. Занизаха се картини от нейния живот, като черно-бели снимки. Лий я носи към къщи, защото си е ожулила коляното, докато са играли на гоненица. Лий й помага да се качи между клоните на дъба при рекичката. Лий я моли да се омъжи за него. А тя отказва.

„Лий!“, извика тя негласно. „Лий!“

Освободи китката си и заби лакът в тялото на нападателя. Лий би се гордял с нея. Чу как мъжа изсумтя, възглавницата леко се отмести, а коляното му се удари в леглото.

Главата й се въртеше. Почерпила сила от жаждата за живот, тя се опита с последно усилие да се надигне и заби лакътя си настървено в тялото му. Той изстена и се сви на две. Пръстите й сграбчваха въздуха в опит да се доберат до ризата му. Той залитна и натиска върху възглавницата отслабна. Докато се мъчеше да я отмести и да вдъхне дълбоко с изтощените си дробове, чу тътренето на подметки по килима. Вратата се отвори и затръшна, когато я завладя пристъп на кашлица.

Каролайн все още дишаше трудно, но постепенно кашлицата отмина. Изтърколи се от леглото и падна на колене. Усети нещо твърдо метално да се врязва в кожата й и посегна да го вземе.

Златно кръстче увисна в пръстите й и като отровна змия се уви около китката й, все още топло от тялото на притежателя си. Не беше нужно да светва, за да го познае. Не го виждаше за първи път. Беше си играла с него и бе шептяла любовни думи на собственика му.

Поток от сълзи рукна от очите й. Неговото име бе повтаряла, както в моменти на екстаз, така и в минути на ужас. Бе отхвърлила доказателствата за предишните три случая. Той бе там, когато колата бе надраскана, когато гумите бяха срязани и когато автомобилът я бе проследил от къщата му.

Но един глас все още й крещеше: „Не, не може да е той!“

Отпусна рамене. Изтощена от борбата на живот и смърт, тя щеше да е по-доволна, ако Лий я беше убил, вместо да разбере, че мъжът, когото обича, се е опитал да го направи.

Десета глава

Най-силният инстинкт — за самосъхранение, я накара да се изправи на колене, когато чу някаква кола да се движи на паркинга. Тя рязко си пое въздух. Би ли посмял да се върне? Защо не? Трябва да е забелязал досега, че е скъсала кръстчето му. Какво би загубил, ако се върне и свърши с тази мръсна история? Само ако преживееше тази нощ, би могла да свидетелства срещу него!

Страхът я накара да се спусне към вратата. Върна се назад и усети синджира около пръстите си. Разтърси ги и го захвърли. Златото блесна на оскъдната светлина, сякаш й намигна. Не й беше до шеги! Погледна отново единствената преграда между нея и ужаса. Тази верига на вратата нямаше да го спре. Мускулестите му рамене щяха лесно да се справят с нея. Отиде до прозореца и надникна между завесите. Колата не бе спряла. Видя стоповете й надолу по пътя.

Да се измъкне оттук! Да се скрие! Къде?

Докато отиваше към гардероба, изхлузи бързо нощницата си, захвърли я настрани, после издърпа джинсите и някаква фланелка. Сърцето й биеше неравномерно. Махна веригата, отключи и се втурна към мотопеда. С треперещи ръце пъхна ключа в стартера и включи. „Трябва да се махна от града!“

Когато светлината от паркинга нахлу през отворената врата на стаята, малкото късче злато светна на пода. Тя поклати глава. Не би се върнала за нищо на света! Нервна конвулсия разтвори устните й. За нищо на света? Ами от любов или за пари! Или едното, или другото! Двете не се смесваха, поне не за нея!

Каролайн форсира мотора. Гумите изсвистяха в знак на протест, както и сърцето й. Като се обърна да види дали не се връща, забеляза светлините на джип по улицата към задната част на паркинга. „Бързо!“, спусна се тя към предния вход.

Светофарът на ъгъла на Мейн стрийт светна червено, когато тя приближи, като се молеше да намери колата на шерифа, паркирана пред магазинчето за понички. Чу сирената и видя въртящата се синя лампа, после се вкопчи в кормилото.

Като непрестанно се обръщаше назад, накрая установи, че никой не я преследва. Бе изминала няколко мили, преди да разбере, че сълзи се стичаха по бузите й и незабелязано падаха върху фланелката й. Започна бързо да ги бърше. Няма да си позволи да плаче! „И една сълза няма да пролея за него!“ Разтърси глава. Няма да слуша разбитото си сърце.

„Лий! Лий Карсън! Необикновеният лъжец! Измамник на жени! Съблазнител. Ето кой бе той! Не! Да! Да. Довери се на сърцето си да разбереш истината… Млъквай! Познах кръстчето му щом го видях!“

Тя захапа устни. Лий Карсън не беше единственият човек в града, който можеше да си позволи такова златно кръстче.

„Доказателствата са срещу него… Не!“

Избърса страните си. Премигна няколко пъти, за да вижда по-добре, но сълзите рукнаха още по-силно. Не можеше да мисли, да плаче и да се кара сама със себе си. Бе избягала от своя преследвач. Погледна за последен път зад себе си, после сви от магистралата по тясна алея. Ако ще плаче, по-добре да намери някое усамотено място. Не искаше никой да я види.

Бе карала около стотина метра, когато й се стори, че познава разнебитената телена ограда и избуялите храсталаци. Не беше нужно да се вглежда напред, за да разбере къде се намира. Някакъв първичен инстинкт трябва да я бе довел обратно в къщата, където бе родена и израсла. Отби встрани.

Старата сграда изглеждаше празна и неприветлива. Изоставена.

Стон се изтръгна от гърдите й. Горещи солени сълзи, потискани цял живот, рукнаха от очите й. Слезе от мотопеда и седна на земята. Притисна чело към коленете си. Раменете й се тресяха от неудържимия плач. Не от страх или обида, а от горчива мъка. Плачеше за нещастното си семейства, плачеше за всекидневните тревоги, които я бяха направили диво и трудно дете. Потънала в самосъжаление, дълго се наслаждава на утешителното чувство.

Когато изплака всичките си сълзи, бавно започна да идва на себе си. Изтри мокрото си лице с фланелката. Със сухи бузи се почувства малко по-добре. Въздъхна дълбоко и стана. Не можеше да прекара нощта пред дома на Хектор. Реши да отиде у Джимбо, качи се на мотопеда, запали двигателя и включи фара.

Всички мускули на гърба й се обтегнаха, когато видя Хектор на верандата. По потник и с мърляв, голям за него, гащеризон, с червен парцал, небрежно вързан на врата, той й махна да отиде при него.

— Ела да си поговорим.

„Такъв кльощав и прегърбен!“, помисли си тя, както и преди в кафенето. Това ли беше човекът, от когото се бе страхувала? Причината за толкова много кошмари, от които се бе будила, обляна в студена пот. Защо, та той беше просто една стара развалина!

Сякаш беше дете, което са сварили да наднича в килера, след като се е измъкнало изпод завивките си. Нямаше никакви злодеи! Нямаше от какво да се страхува. Почувства се по-скоро глупаво, отколкото изплашена. Изключи двигателя и угаси фара. Водена само от светлината на луната, тя внимателно си пробиваше път през нахвърляните празни бутилки от алкохол.

— Време беше да се появиш — измърмори Хектор и влезе вкъщи.

Каролайн хвана вратата, за да не я удари. „Не е станал по-възпитан“, помисли си тя и го последва.

Дневната се бе променила. Без нейните грижи и тези на майка й, всичко бе потънало в мръсотия, трупана с години. Единствената светлина идваше от лампа, която Джимбо бе направил, а прашният й абажур се бе килнал на една страна. Застояла миризма накара Каролайн да си запуши носа.

— Искаш ли една глътка? — попита Хектор и наля три пръста уиски в една мръсна стъклена чаша.

— Не, благодаря.

— Винаги си била превзета — измърмори Хектор, а думите му се сливаха една с друга. Пресуши чашата. — И дръпната. Като оня кучи син, дето измъкна имението изпод носа ми.

Каролайн усети как косата й настръхна. Хектор беше пиян! Какво правеше тя тук? От опит знаеше, че Хектор ставаше зъл, когато пиеше много.

— По-добре да тръгвам. Късно е.

„Прекалено късно“, помисли си тя, когато той протегна ръка, бърз като светкавица, и я блъсна. Удари се в канапето и падна заднишком така силно, че отскочи на една страна.

— Сядай — заповяда Хектор. — Никъде няма да ходиш, докато не си поприпомним добрите стари времена. — За секунда се видя дете, свито в ъгъла на същото това канапе и Хектор, крещящ отгоре й. — Не можеш да имаш никакви тайни от мен, момиченце. Знам за тебе и него. Видях те как му правиш мили очички насред площада, пред очите на Господа и на всички. — Хектор се изкикоти. — Затова ти надрасках колата и ти срязах гумите. — Той размаха пожълтелия си пръст пред лицето й. — Знам какво се правила в къщата му — убеждавала си го да ти прехвърли имението ми.

— Значи ти си бил! — прошепна Каролайн.

Той ли я бе накарал да изскочи от пътя? Той ли бе искал да я убие тази нощ? Устата й зейна от изненада. Тя погледна към вратата, като се чудеше дали ще успее да избяга, преди да я хване. Хектор беше самохвалко. Трябваше да го остави да говори.

— Ти си ме следил?

— Изплаших те, нали?

Когато се ухили, Каролайн забеляза, че няма един преден зъб. Повдигаше й се от лошия му дъх.

— И сега си изплашена! — злорадстваше той.

— Не — отрече тя с престорена смелост. — Не ме е страх от теб!

— Страх те е — възрази Хектор. Думите му все повече се сливаха. — Недей да лъжеш твоя стар чичо Хектор. Мислиш се за умна. Като ония умни адвокати, дето се хвалиш с тях. Ама аз съм по-умен от теб, госпожице Манекен.

Каролайн видя как очите му се свиха. „Сега или никога“, помисли си тя и се оттласна от канапето, за да се втурне към вратата. Извика, когато Хектор я сграбчи за китката и я бутна назад. Пръстите му здраво се бяха вкопчили. Бе подценила силата и пъргавината му.

— Пусни ме!

Чу стъпки на верандата. Вратата се отвори така силно, че едва не изпадна от ръждясалите си панти. Хектор я дръпна към себе си и уви ръка около врата й.

— Пусни я — нареди Лий.

Каролайн се изви, за да се освободи, но Хектор Затегна прегръдката си. Погледът й се премести от гневните очи на Лий към врата му. Кръстчето го нямаше.

Чичо й си бе признал за вандалщината, но не и опита за убийство.

— Нищо не съм й направил — изхленчи Хектор. — Само я поизплаших. Не съм искал да я нараня.

— Тя ще дойде с мен.

Лий Карсън бе нейното наказание. Но той беше и нейният спасител, отскоро и неин любовник, при това единствен. Инстинктивно разбра, че трябва да го последва. Дръпна се от Хектор и сложи ръката си в тази на Лий.

— Стой далеч от моята жена, Хектор — предупреди го Лий и прегърна Каролайн. — Само ако те заподозра, че се намираш на по-малко от петдесет метра от нея, лично ти гарантирам, че зле ще си изпатиш. Добре ли ме чу?

Хектор видимо се смали. Раменете му се прегърбиха, главата му се отпускаше ту на едната страна, ту на другата.

— Да. Чух те — изхленчи той.

Каролайн прегърна Лий през кръста.

— Изведи ме оттук. Заведи ме вкъщи, моля те, Лий.

След по-малко от минута бяха в джипа му и пътуваха надолу по пътеката. С едното си око Лий наблюдаваше изровения път, а с другото — Каролайн. Искаше да я прегърне, да я увери, че е на сигурно място, но сега не му беше времето, нито мястото. Бе го помолила да я заведе вкъщи, а той знаеше, че само едно място тя счита за свой дом… Атланта.

Бе се свила при вратата, защото любовта му не бе достатъчно силна, за да я защити. Не можеше да я обвинява, че иска да си отиде. Веднъж се бе опитал безуспешно да я спре. И се беше поучил от грешките си. Какво обичаше да казва тя? Че сама избира човека, мястото и времето. Е, той не беше този човек. Грейсвил не беше мястото. И сега не бе моментът. Само мисълта, че ще го напусне, разкъсваше сърцето му. Но и заради цялата си любов не можеше да я накара да остане.

— Съжалявам, Каролайн. Това можеше и да не се случи. Грешката е моя.

— Твоя?

— Да. Аз позволих чувствата ми към Джъстин да ме заслепят. След като дадох парите на Хектор, за да изплати полиците, ми се случиха няколко „инцидента“. Предупредих го и всичко се уталожи.

Лий спря джипа, щом стигнаха асфалтовото шосе. Наляво беше Грейсвил, а надясно — Атланта. Една последна, отчаяна надежда го накара да изчака. Този път трябваше да го чуе направо от устата й.

— Накъде, Каролайн?

Имаше само едно място, където щеше да се чувства напълно в безопасност — в ръцете на Лий, в неговия дом.

— Към къщи, където е мястото ми — отвърна тя тихо, като се молеше всичко онова, което се бе случило между тях, да не е убило любовта й.

Лий се почувства нещастен до смърт. Каролайн искаше отново да го напусне, но този път бе много по-лошо от първия.

— Сигурна ли си? — бе единственото нещо, което успя да промълви.

— Абсолютно.

Надяваше се да й се усмихне, но вместо това той се обърна и погледна пътя. Усмихна се, но очите му останаха студени. „Сигурно се досеща, че съм го подозирала“, заключи тъжно тя. Но това не беше честно. Сега, когато картите бяха свалени, тя му се бе доверила. Бе поверила живота си, когато всички доказателства бяха срещу него. Той трябваше да разбере това.

— Намерих кръстчето ти на пода, след като Хектор се опита да ме удуши — каза тя.

Лий кимна. Неспособен да изтръгне и звук, заради буцата в гърлото си, той бръкна в джоба си и извади златната верижка. Преглътна с мъка.

— Намерих го в стаята ти. Когато видях вратата отворена, знаех, че си в опасност.

Объркана, Каролайн попита:

— Но как разбра, че съм тук?

— Имах няколко фалшиви позвънявания. Когато вдигах слушалката, никой не ми отговаряше. Същото ми се бе случвало и преди това, когато имах проблеми с Хектор. Но разбрах какво става, едва когато, малко преди да си легна, забелязах, че кръстчето липсва от нощното шкафче. Невинаги включвам алармената система и вероятно Хектор се е промъкнал в такъв момент. Когато видях, че верижката я няма, разбрах, че се кани да направи нещо лошо и да ме замеси. После не те намерих в мотела, а вратата беше отворена, така че очаквах най-лошото и тръгнах направо към имението.

Той подаде кръстчето на Каролайн.

— Купих го в деня, когато получих документа за имението. Винаги си харесвала кръстчетата, които момичетата носеха в училище. Мислех, че ще ти хареса и ти да имаш.

Каролайн го взе. Не можеше да проумее последователността на събитията, но това нямаше значение. Златото прехвърли топлината от ръката му направо в сърцето й.

— Една сатенена панделка бе съвсем достатъчна, Лий.

Но взе верижката и я сложи на врата си.

— Сатенът не ти подхожда. Бих ти купил перли или диаманти, или есмералди, но тогава не можех да си го позволя.

— Въпреки онова, което си мислиш, любовта ми не се купува с пари. Знам, че все още смяташ, че съм се омъжила за Карл, заради парите му.

— Ш-ш-шт, Каролайн. — Той преметна ръка през рамото й и я притегли към себе си. — Сега си разстроена. Не трябва да говориш за това.

— Искам да знаеш защо той се ожени за мен и защо аз се омъжих за него. За мен няма значение мнението на другите, но не искам ти да си мислиш, че съм се омъжила заради пари.

Усети как пръстите му се плъзнаха по ръката към талията й и я прегърнаха силно. Тя спря за момент, пое си неуверено въздух, преди да обясни причините за женитбата си.

— Аз го обичах.

— Каролайн, спри!

Тези три думи бяха повече от онова, което искаше да чуе. Можеше да го нарече егоизъм, отказ или просто стар инат, но тези три думи бяха прекалено много!

— Чичо ти Хектор ти е взел ума. Стига за днес, моля те.

Каролайн сграбчи ръката му.

— Заклевам те, Лий Карсън, да ме изслушаш. Искам да ти разкажа за Карл Ноубъл!

— Казах ти, че не искам да знам. Карл бе един възрастен мъж, комуто се искаше млада съпруга. И двамата получихте онова, което търсехте. Сега си тук и си в безопасност. Забрави миналото!

Но тя не можеше да забрави. Изпитваше нужда той да знае всичко.

— Карл не се омъжи за мен, заради секса!

— Не мога да повярвам, че има мъж, който да не те желае — каза Лий, напълно объркан.

— Карл беше мой приятел и настойник.

— Както и аз. Но това не ти бе достатъчно, за да се омъжиш за мен.

— Да, така е. Когато ми предложи за първи път, бе, защото Хектор ме накара да напусна училище. Помниш ли?

— Да, но…

— Вторият път беше след изненадата на Джъстин за рождения ми ден. За да не избягам в Атланта.

— Аз те обичах, по дяволите!

Каролайн се усмихна тъжно.

— Не знаех.

— Щеше ли да е по-различно, ако ти бях казал?

Не искаше да го наранява, но трябваше да е откровена с него.

— Вероятно не. Бях решила на всяка цена да напусна Грейсвил час по-скоро. Никой и нищо не би ме спряло. Така и направих.

— И никога не погледна назад — каза Лий горчиво, като си спомни колко го болеше, когато трябваше да изтръгва от Джимбо някакви новини за нея. — Освен, за да държиш връзка с Джимбо. Сякаш не бях между живите.

Като усети болката в гласа му, тя сплете пръсти в неговите.

— Борех се да оцелея. Трябваше да забравя дома си и всички тук или да се откажа и да се върна. Щях да загубя и малкото самоувереност, която имах. Много пъти едва не се провалих, преди Карл да ми помогне. Карл знаеше, че умира, когато ми предложи женитба. За него бях дъщерята, която не е имал. А той бе бащата, който винаги ми е липсвал. Искаше да имам всичко. — Тя го погледна сериозно: — Няма да твърдя, че мисълта да бъда финансово осигурена ме отблъсква. Разбира се, че не. Покажи ми някой, който си ляга гладен или пък носи все едно и също изтъркано палто и не му пука дали е осигурен. Няма такъв.

— Богатство и сигурност не са едно и също. И аз можех да ти дам сигурност.

Каролайн пусна ръката му и прокара пръсти по челото си, което пареше от напрежение и вълнение.

— Отказах ти, защото трябваше да разчупя този безкраен кръг на бедността — зарязване на училище, ранна женитба, бебета, после бебетата порастват, зарязват училище, женят се млади, раждат деца… Исках по-добър живот за мен и за децата ми. Не съжалявам, че се омъжих за Карл. Той ми даде нещо много, много по-голямо от парите. Отношенията ни бяха необикновени. — Сложи ръка на сърцето си, вдигна очи и мислено се помоли Карл да не се почувства предаден, заради онова, което се готвеше да каже. — И макар че бракът ни бе лишен от страст и интимна близост, това въобще не означаваше, че не изпитвахме любов. Карл нямаше физическата възможност, но ако не беше така, щяхме да спим в една и съща спалня.

Лий не можеше да откъсне очи от нея. Бързо си припомни казаното. Без страст! Без интимна близост! Карл не се е любил с нея!

Каролайн не можеше да разбере защо я бе зяпнал така. Искаше да обясни как се чувства, но Лий изглеждаше стъписан.

— Лий?

Гласът му прозвуча недоверчиво.

— Да не искаш де кажеш, че си била девствена? Докато се любихме за момент ми се стори, че е така. Но си помислих, че сигурно си въобразявам.

— Възможно ли е?

— Да, възможно е, когато един мъж твърде често си мечтае, че те люби, а ти всъщност си на километри от леглото му. — Той се усмихна за първи път. Протегна се и я прегърна. — Ето каква шега може да си изиграе един мъж, когато години е живял в измисления си свят със своето момиче от сънищата.

Каролайн се сгуши в него, почувствала се в безопасност за първи път, откакто Хектор я нападна.

— Нека отидем у вас, Лий.

Той все още я гледаше изумен.

— У нас? Нали каза, че искаш да отидеш в Атланта.

— Не, казах, че искам да си отида вкъщи…

— В моята къща? — Искаше да е сигурен, че не се лъже.

— Където ми е мястото. Не е ли при теб?

Дъхът му спря, когато видя очите й да блестят в сълзи. Със сълзите на радост можеше да се справи, но не и с тези, причинените от тъга. Хвана лицето й в длани и каза:

— Там ли искаш да бъдеш? С мен? Сега?

— Да.

За да премахне всяко съмнение, тя леко докосна с устни неговите и го погали.

— Моля те, заведи ме вкъщи.

Запечатаният от години страх в душата му го накара да попита още веднъж:

— И няма да избягаш?

— Само ако и ти дойдеш с мен.

Лий целият потръпна и вплете пръстите си в нейните, преди да ги поднесе към разтрепераните си устни. Нежно целуна всеки пръст поотделно. Прошепна любовни думи в дланта й, а после сви пръстите, за да съхранят нежността му.

— Да вървим — промълви той.

Краткото пътуване се стори безкрайно на Каролайн. Лампите, оградили пътеката към входната врата, изглеждаха подредени като тези по пистата на летището в Атланта. Няколкото стъпала към спалнята изглеждаха по-стръмни и от тези към рая.

Времето бе спряло в заключената стая. Хавлията на Лйй лежеше до леглото, където я бе оставила. Без да вдига възглавницата, знаеше, че полицата бе там, където я бе пъхнала в яда си. Забеляза червената сатенена панделка, паднала на пода.

Чувствителен към всеки неин поглед и движение, Лий отиде и вдигна панделката. Ръцете му трепереха, когато й я подаде. Тя се приближи към него с обърната нагоре длан и той пусна панделката нежно да се увие между пръстите й, там, където я бе целувал.

— Не съм те лъгал за причините, поради които купих полицата за имението Джаксън. Оставих я на възглавницата ти, защото вярвах, че ще ти покаже колко много те обичам.

Каролайн му се усмихна.

— Няма да забравиш тези причини утре, когато се събудиш и намериш облигацията за продажба на „Шептящите дъбове“ на твоята възглавница, нали? — За миг й се стори, че бе избрала неподходящо време, за да му съобщи новината. Той сграбчи ръцете й и я притегли към себе си.

— Дар от любов? — попита той с глас, натежал от чувства.

— Да.

Тя нетърпеливо започна да разкопчава ризата му. Мушна ръце и помилва голата гореща кожа.

— Ремонтирай я… Разруши я… Каквото искаш прави с нея. Тя е твоя. Джъстин напуска Грейсвил.

Той прошепна името й, целуна я жадно и се отпусна в леглото.

Как можеше да й благодари? Това, което му даваше, бе много повече от една сграда — това бяха корените му. Когато легна до него, той зарови пръсти в копринено меките й коси. Помилва устните й и надникна в сините й очи.

Любовта, която видя там, върна детската му вяра, че всичко е възможно, щом тя е до него.

— Каролайн, с теб можем да построим нов, по-добър град. Ще бъде различен. Но няма да останем отвън и да надничаме… Ние няма да сме вече нещастници.

Каролайн покри тялото му със своето, без да спира да го гали по гърдите, кръста и хълбоците му. После откопча колана и отвори ципа на панталона му. Струваше й много усилия да го направи бавно, съвсем бавно и възбуждащо.

— Никой от нас не може да бъде нещастник, щом сме заедно…

Устните му нежно си играеха с нейните, докосваха я, хапеха я леко, докато и двамата се отдадоха изцяло на удоволствието.

Окуражителен шепот, потръпване, плъзгане на ръце и крака — моменти от техния таен любовен език, чрез който събличаха дрехите си изискано, грациозно и нетърпеливо.

— Тук ли? — попита Каролайн, като обходи с пръст набръчканото ръбче на плоското му зърно.

Мускулите на гърдите му се опънаха, когато предизвика същото прелестно усещане, докосвайки гърдите й. Чу го да си поема шумно въздух, когато вместо с пръст, направи същото с езика си.

— Да?

Лий плъзна ръка по гърба й, стисна хълбоците й, после леко докосна обратната страна на коленете й. Усети, че тя се усмихна и обсипа с целувки гърдите му.

— Хубаво ли е?

— Да.

— Нека да ги целуна.

— Онова чувствително място зад коленете ми?

— М-м-м, да.

Тя легна по корем, доверчива и нетърпелива да опита всичко, което той поиска. Усети как брадата му подразни кожата й, после устните му нежно погалиха одрасканото. Бе очаквала, че няма да изтърпи. Напротив — пръстите й се свиха, а бедрата й се стегнаха. Стон се изтръгна от устата й, когато той повтори всичко отново по прасците й. А щом сгъна коляното й и целуна стъпалото, тя вече не беше на себе си. Безброй сладостни тръпки преминаха от краката по цялото й тяло.

— Стига — прошепна тя, обърна се по гръб и попита: — Знаеше ли как ще реагирам?

Лий поклати глава. Гласът му бе дрезгав от страст, когато добави:

— Нито аз.

Тя го притегли към себе си и обви крака около него, като копнееше да успокои болката, която бе предизвикал с необичайните си ласки. Затвори очи, когато той се наведе над нея, но все още упорито отказваше да стане част от нея.

— Лий — извика тя, почувствала пристъп на леки конвулсии и се изви към него. — Не ме карай да чакам. Подлудяваш ме!

Ако това беше лудост, Лий с охота прекоси границата, за да потъне в сладостната топлина и омая. Разтърсван от безумно желание, той проникна в нея.

Невероятната й мекота и изгарящата топлина направи удоволствието така силно, че той задъхано прошепна:

— Никога… не е… било така. Не мога да издържам повече!

Лий протегна ръце, стегна мускулите на гърдите, корема и бедрата си, за да се овладее. Щеше да се отдръпне, но краката й го държаха здраво впримчен в собствената си слабост. Когато се изви към него, той разбра, че е достигнала върха и избухна неудържимо.

Каролайн се сгуши до него. Като го милваше лениво, тя попита:

— Всеки път ли е различно?

— Да — отвърна той кратко.

Питаше се дали трябва да рискува и да й предложи женитба отново? Ами ако му откаже? И той имаше достойнство! Накрая се реши. Пъхна ръце в косата й с неизразима нежност и предпазливо прошепна:

— Ще се омъжиш ли за мен, Каролайн Джаксън Ноубъл?

Сърцето й подскочи от радост и от очите й бликнаха сълзи. Отвърна му с думите, които бе искал да чуе в деня, когато тя се качи на автобуса за Атланта.

— Да, Лий. Искам да се омъжа за теб.

Той се наведе и с целувка изтри сълзите от клепачите й. Устните му нежно докосваха страните и слепоочията й.

— Обичам те, Каролайн. Вярвай ми, скъпа, и ми позволи аз да бъда твоята опора. Никога няма да те пусна да си идеш.

Какво щастие! Ръцете й прегърнаха мъжа, когото обичаше. Чувстваше се в безопасност, сигурна… И обичана.

Най-после си беше вкъщи.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.